220 



jag aldrig sett maken. Uti en i fjerde liäftet af vår tidskrift för 1910 

 införd uppsats tiar Lektor .T. A. O. Skärman fäst uppmärksamheten å det 

 förliållande, att ogräsen under år 1910 tyckas haft en alldeles ovanlig 

 frodighet; och så var fallet nu äfven här. Icke så mycket med afse- 

 ende å artantalet (jag räknade dock 41 olika arter) utan mest genom 

 hvarje växtindivids yppighet och frodighet var ogräsvegetationen här 

 rent af förvånande. Chenopodiiim album, hvilken som vanligt intog 

 mesta rummet, befanns vid mätning vara fullt manshög. Polygonum 

 convolvulus hade flere meter långa refvor, starka och kraftiga som 

 lianer. Prestkragarne voro större än de storblommiga odlade arterna. 

 De nyplanterade granarne tycktes ömkligen vara förqväfda och — just 

 på den plats, der för mer än 20 år tillbaka Geraniiim bohemicum en 

 enda gång anträifats, stodo af densamma nu minst 100 individer, äfven 

 dessa frodiga och luxurierande samt nästan alla af en mindre buskes 

 storlek och omfång. 



Enligt Professor Almquists ofvannämnda rön fordras för grobarheten 

 af bohemicums frön en mycket hög temperatur. A den ifrågavarande 

 platsen råder också om somrarne en ovanligt stark hetta. Marken, 

 hvilken nästan uteslutande består af mosand, begränsas på tre sidor af 

 stog, som hindrar vindens tillträde; och på den torra platsen gassar 

 sålunda under större delen af dagen solen kraftigt och obehindradt. 



Att under den omförmälda långa tidsperioden icke några bohemiciim- 

 plantor visat sig, torde förklaras deraf, att sades- och grässkördarne un- 

 der nämnda tid beskuggat undervegetationen och hindrat bohemiciim- 

 fröen att erhålla den för deras grobarhet erforderliga värmen. 



Mars 1911. 



K. Almgren. 



Erythraea vulgaris funnen vid Vänern. 



I augusti 1906, då jag besökte Lurö skärgård i Vänern utanför syd- 

 spetsen af Värmlandsnäs, påträffade jag ett litet bestånd af Erylhicea 

 vulgaris (Rafn) Willd. 



Så vidt jag kunnat finna, är detta första gången arten iakttagits vid sött 

 vatten. Fyndet gjordes vid en liten bukt på västra sidan af den del af 

 Lurön, som kallas Husö. Det område, där arten växte, var helt litet 

 och låg omedelbart intill sjön med ett mycket vindöppet läge. Marken 

 beslod af småsten med finare mellanfyllnad och var till öfvervägande 

 del fri från vegetation. De insamlade exemplaren af arten ifråga nå en 

 höjd af 16—18 cm. 



Artens isolerade förekomst vid en insjö skulle kanske kunna antagas bero 

 på spridning medelst de hafsfåglar, som ofta besöka Vänern. Dock före- 

 faller det mig sannolikast, att vi här ha att göra med ett relikt upp- 

 trädande. 



Exemplaren äro öfverlämnade till Uppsala universitets botaniska in- 

 stitution. 



Sven Ekman 



