222 



nadsväxter. Sedan 200 år har det varit bekant, att panacheringen hos 

 en del växter genom ympning kan ölVergå från fläckiga kvistar till full- 

 komligt friska gröna individ. Härom har så småningom upi)stått en 

 rält stor litteratur, som dock i början kom till föga resultat, då de 

 flesta författare sammanblandade två fullkomligt heterogena företeelser. 

 Det finnes nämligen tvä slags vidt skilda panacheringar. Det ena slaget 

 är ej smittosamt men däremot frökonstant, under det att det andra 

 mindre vanliga slaget är smittosamt men icke frökonslant. Det senare 

 är en infektionssjukdom. Det är prof. Erwin Baur som först skarpt 

 betonat skillnaden mellan dessa båda företeelser. Den förra kallar han 

 albicatio i inskränkt bemärkelse, den senare infektiös kloros. Baur har 

 gjort undersökningar öfver båda arterna af panachering. Hans första 

 arbeten härom handla om den infektiösa klorosen, och det är dessa jag 

 här vill referera. 



Det är hos Malvacéerna som sådan infektiös kloros är mest bekant, 

 och det är också i synnerhet med dem, som Baur arbetat. Malvacé- 

 ernas infektiösa kloros har en rätt egendomlig historia. Hos den stora 

 trädgårdsfirman Vkitch & Son i England dök år 1868 upp ett vackert 

 fläckigt exemplar af Abutilon striatiim bland en kollektion af denna växt 

 som erhållits från Västindien. Den nya växten blcf ifrigt odlad genom 

 sticklingar och gick i handeln under namn af Abutilon Thompsoni. Äf- 

 ven till Frankrike kommo exemplar, och där gjordes året därpå, alltså 

 1869, den första iakttagelsen öfver att panacheringen kunde genom ymp- 

 ning öfvergå på andra Abiitilon-arier. En del undersökningar öfver detta 

 förhållande gjordes, särskildt af belgaren Morren och tysken Lindemuth, 

 och innan Baur tog i tu med saken, visste man ungefär följande. 



Om man ympade en fläckbladig gren på ett grönt underlag, så hade 

 inom några veckor ympen smittat underlaget, så att alla dess under 

 denna tid bildade blad hade blifvit fläckiga. De äldre bladen däremot 

 voro fortfarande gröna. Motsvarande resultat hade den motsatta proce- 

 duren. Ett exemplar, som sålunda blifvit panacheradt, kunde i sin tur 

 tjäna till att genom ympning smitta ett annat o. s. v. Endast på detta 

 sätt, endast genom ympning, hade man lyckats erhålla nya panacherade 

 plantor, och någon yttre påverkan, som framkallade fenomenet, kände 

 man ej. Ljuset tycktes dock ha en viss inverkan, så till vida att i 

 skuggan stående exemplar visade mindre framträdande panachering än 

 de, som stodo i sol. Genom frösådd kunde man ej få annat än idel 

 grönbladiga plantor. Så vidt man vet, härstamma alla de tusentals 

 fläckiga Aftu//7on-individ, som finnas, från ympkvistar af det enda individ, 

 som uppträdde 1868. 



Man hade äfven lyckats smitta andra Malvacéer än Abiililon-arter, 

 men de olika arterna förhöUo sig mycket olika gentemot smittan. Vissa 

 voro i så hög grad mottagliga, att bladen öfverhufvudtaget icke gröns- 

 kade utan blefvo hvita, små och förkrympta, och individen dogo bort 

 af bristande kolsyreassimilation. Andra arter åter voro fullkomligt 

 immuna. 



Baur ger sig först in på frågan om hvad som förorsakar sjukdomen. 

 Hans tankegång är ungefär denna. Redan vid ympning i allmänhet ut- 



