257 



att i själfva verket i båda fallen rotbärarskotten direkt fortsätta 

 moderskottets alternerande förgreningssätt; är i dettas sista dikotomi 

 den högra (eller vänstra) grenen dominerande, så blir detta ständigt 

 förhållandet med den vänstra (resp. högra) hos både öfre och undre 

 rotbärargrenen, såvida dessa vid bestämmande af höger- och 

 vänstersidorna betraktas från deras morfologiska öfversida. Såsom 

 svar på den andra uppställda frågan ha vi således äfven funnit en 

 bestämd lagbundenhet råda i de af rotbärarna alstrade skottens 

 anslutning till moderskotten. 



Det må här för undvikande af missuppfattning tilläggas, att i 

 den korta sammanfattning, som här lämnats öfver resultaten af de 

 talrika försök, jag för belysande af de uppställda frågorna anställt 

 med Sel. Martensii, jag ej strängt skilt på om rotbärarna redan 

 varit utbildade vid amputationen eller ej, om med andra ord ett 

 redan befintligt rotbärarorgan tvingats att ändra karaktär och öfvergå 

 till vanligt skott eller om ett sådant direkt anlagts på moderskottet 

 på den punkt, där en rotbärare eljest skulle komma att utväxa. 

 Jag har nämligen för att ej alltför mycket betunga framställningen i 

 de speciella fallen kunnat lämna dessa båda förutsättningar åsido, då 

 jag genom direkta försök konstaterat, att de erhållna svaren på de 

 ofvan framställda frågorna gälla under båda här antydda eventualiteter. 



De små bidrag till kännedomen om Sf/a^/ne//a-rotbärarna och de 

 af dem alstrade skotten, hvilka i det föregående meddelats, synas 

 mig äfven möjligen kunna erbjuda ett visst mera allmänt morfo- 

 logiskt intresse. Det torde vara väl bekant, att ifrågavarande organs 

 morfologiska värde allt fortfarande är mycket omtvistadt. Vissa 

 forskare ha sett eller se i dem rotbildningar (van Tieghem, Reinke, 

 Sarauw), andra betrakta dem som organ af stamnatur (Pfeffer, 

 Treub, Bruchmanx, Velenovsky), och talrika bevis hafva hopats 

 för den ena eller andra åsikten, intet dock hittills fullkomligt af- 

 görande. En alldeles särskild uppfattning har framstälts af Goebel 

 (Flora 1905\ hvilken ansett sig bäst kunna lösa saken genom an- 

 tagandet af att här skulle föreligga en alldeles särskild organtyp, 

 som ej skulle kunna inrymmas under något af de stora grund- 

 organen, ett organon sui generis. Denna förklaring synes mig 

 personligen föga tilltalande. De ingående undersökningar, som af 

 särskildt Bruchmanx anställts på flera arter och de resultat han 

 därvid vunnit, ha för mig varit mera öfvertygande, så att jag 

 a priori i enlighet med denne sluter mig till tolkningen af rot- 

 bäraren som stambjldningar. Nu synes det mig, som om från det 



Svensk Botanisk Tidskrift 1911. 17 



