258 



i det föregående meddelade möjligen ännu ett skäl, visserligen ej 

 bindande, men dock i viss mån stödjande, skulle kunna vinnas för 

 nämnda tolkning. 



Det är ju en själfklar sak och äfven en allmän företeelse, att vid 

 ett skotts förgrening sidoskotten i sin bladställning och i sin för- 

 grening på bestämdt sätt ansluta sig till moderskottet. Däremot 

 är mig ej bekant och torde det näppeligen förekomma, att vid 

 adventivknoppbildning på en rot (eller annat, ej stamorgan) ifråga- 

 varande adventivskott till bladställning eller förgrening är orienteradt 

 efter bestämda lagar emot den stam, som alstrat roten (eller det 

 andra organet). Utgående härifrån, synas mig de i det föregående 

 vunna resultaten kunna ge anledning till följande resonemang. 

 På grenarna af en Selaginella utväxer ett organ af tvifvelaktig 

 morfologisk natur. Det bibehåller under vissa förhållanden denna 

 sin egendomliga karaktär under hela sin utveckling, under andra 

 omständigheter öfvergår det till att i sin spets bära blad, alstrande 

 där ett typiskt skott. Är nu rotbäraren en rot eller tillhör det 

 något annat grundorgan (Goebels uppfattning kan här inrymmas), 

 så blir nämnda i dess spets alstrade skott af adventiv natur. Detta 

 borde då, ej med nödvändighet, men med all sannolikhet, kunna 

 utväxa i hvilken ställning som helst gentemot det rotbäraren alstrande 

 skottet och dess förgrening borde vara oberoende af dettas. Be- 

 stämmande borde då de yttre faktorerna, ljuset och tyngdkraften 

 och möjligen annat, vara, men så är hos Selaginella Martensii ej 

 förhållandet, ty såsom i det föregående visats, orienteras rotbärar- 

 grenen hos denna och troligtvis äfven andra arter oberoende af 

 dessa faktorer efter bestämda inre lagar. Tänker man sig däremot 

 rotbäraren af stamnatur, så blir förklaringen lätt. Det i spetsen af 

 en rotbärare alstrade skottet är då ej något adventivskott, som 

 genom en rot eller dylikt förbindes med hufvudskottet, utan det 

 är helt enkelt en visserligen i början modifierad gren från detta, 

 hvilken därför bör efter vissa, mer eller mindre stränga lagar ansluta 

 sig till moderskottet. Så är, såsom vi sett, förhållandet med rot- 

 bärargrenarna, och äfven af den anledningen synes mig själfva 

 rotbärarens stamnatur vara antagligare än någon annan tolkning. 



Innan jag afslutar denna framställning vill jag begagna tillfället 

 att meddela en rätt märklig bildningsafvikelse, jag under mina 

 försök iakttagit hos Selaginella Martensii. På en kraftig gren, där 



