370 



linda sig Icring trädstammarna eller ock hänga de i eleganta festoner 

 mellan träden. Det är dock svårt att få någon idé om lianvegetationens 

 systematiska sammansättning, då dess bladverk oåtkomligt döljer sig bland 

 kronorna ofvan oss. En kullfallen 7'7cas-jätte har dock dragit med sig 

 i fallet ett virrvarr af lianer, bland hvilka vi kunna urskilja en Jasmi- 

 /nim-art, en steril Mcnispermacé, igenkännlig på dess karakteristiska led- 

 dynor på bladskaften, en fruktbärande Apocynacé Landolphia sp.), Sa- 

 pindacén Paiillinia pinnata och den egendomliga Anonacé-lianen Arta- 

 botrys, hvars talrika hakformade, till irritabla klätterorgan omvandlade 

 inflorescenser ådra sig uppmärksamheten. 



När vi tillräckligt njutit af regnskogens skatter och kanske fått nog 

 af de duschar, som fallet ständigt kastar öfver densamma, så kunna vi 

 åter bege oss ut i solljuset. Vi ta vägen ned emot järnvägsbron, som 

 ett stycke nedantör fallet förbinder flodens båda stränder i ett enda jätte- 

 spann af nära 200 m:s längd. Från densamma, den högsta järnvägsbro 

 i världen, ha vi en god utsikt öfver de lodräta cauonklipporna, på hvars 

 afsatser rosetter af en Aloé med röda blomklasar kunna urskiljas. Granska 

 vi canon-klipporna närmare, så kunna vi där iakttaga en liten, föga fram- 

 trädande, steril Barbacenia-ari samt på den förbrända jorden hela mattor 

 af den nu hoptorkade, men vid regnets ankomst återupplefvande Selagi- 

 nella imbricata. Vi följa nu floden uppför längs dess norra strand, pas- 

 sera ett ståtligt exemplar af baobab-trädet Adansonia digitala , nu aflöf- 

 vadt, beundra den egendomliga, här rikligt växande Liliacén Sanseviera 

 cylindrica med dess bajonettliknande blad, passera därefter förbi fallet 

 och komma så upp ofvanför detta, där vi få godt tillfälle att studera 

 Zambesiflodens strandvegetation. Bäst är att vi taga en kanot och låta 

 några negrer paddla oss öfver till någon af de talrika öar, som ligga 

 kringströdda i den här breda floden. Vi välja den vackra Livingstone- 

 ön, som sträcker sig ned till själfva fallbranten, beryktad emedan det 

 var därifrån, som Livingstone, först bland alla hvita, fick skåda jätte- 

 fallet. Kanoten för oss snabbt fram utefter strändernas höga, täta snår- 

 vegetation. Den viktigaste beståndsdelen i dessa är den vanliga Phragniites 

 communis, här dock af ännu större dimensioner än hemma hos oss, och 

 äfven egendomlig därigenom, att dess strån ej årligen dö ned, utan äfven 

 efter blomningen fortlefva, förgrenande sig och alstrande egendomliga 

 sidoskott af helt annat utseende än moderskottet. Fläckvis ersattes den 

 af en jättelik Cyperiis-avt af intill 3 m:s höjd. Insprängda bland dessa 

 finna vi här och där en Jussicea-art, en Polygoniim, mycket erinrande om 

 vår lapathifoliiim. men af 3 — 4 m;s höjd, en fruktificerande Melastoma- 

 tacé o. a. Tätheten i dessa strandsnår ökas genom en rikedom på slinger- 

 växter, bland hvilka märkas tvenne Convolvulacéer, en Mikania-art (Com- 

 posité), erinrande om den sydamerikanska scandens, samt framför allt 

 den parasitiska Lauracén Cassytha, som här och där i vidsträckta mattor 

 höljer snårvegetationen. Den är just nu rikt försedd med blommor och 

 frukter, utan hvilka man otvifvelaktigt skulle ta växten för en Cuscuta. 

 Öfver den här skildrade vegetationen höja sig här och där, ofta tätt 

 hopade, diverse träd, bland hvilka den ofvannämnda Syzygium är all- 



