Svensk Botanisk Tidskrift. 1911. Bd ö, h. 3. 



REFERAT. 



Hur anskaffa ökenväxterna sitt förråd af vatten? 



FiTxryG. Hans. Die Wasservcrsorgung und die osmotische Druck- 

 verhältnisse der Wustenpflanzen. Zeitschrift fur Botanik 3. 

 p. 209—275. Jena 1911. 



Bland de egenskaper, som göra det möjligt för växterna att lefva i 

 öknen, har särskildt framhållits en xerof\-tisk byggnad. Många öken- 

 växter sakna dock en sådan, och äfven utpräglade xerofyter kunna knappt 

 tänkas motstå de ständiga stormarna i förening med glödhettan, så framt 

 de ej på något sätt kunna skaffa sig vatten att täcka den transpiration, 

 som dock alltid måste förekomma. Det är hufvudsakligen på två sätt, 

 som man tänkt sig. att växterna skalfa sig det erforderliga vattnet, näm- 

 ligen genom upptagande af dagg och genom ett rotsystem så djupgå- 

 ende, att det skalle nå grundvattnet. Båda dessa utvägar torde emeller- 

 tid bUfvit betydligt öfverskattade. De flesta forskare, som vistats i den 

 verkligt torra öknen, ha nämligen observerat en nästan fullständig brist 

 på dagg. hvarför inrättningar för upptagande af sådan skulle vara af 

 föga n%i:ta för växterna. Hvad uppgiften om de djupgående rötterna an- 

 går, så jäfvas den bl. a. däraf. att marken på stora områden består af 

 berg och sten af olika slag. som alldeles skulle hindra rötterna att 

 tränga djupare ner. allra minst så långt som till grundvattnet. Många 

 ökenväxter ha äfven helt obetydliga rötter. 



Växterna måste alltså ha förmåga att draga fuktighet ur själfva de 

 öfversta lagren, hvilka till ett djup af 2 — 3 m. tvekas vara fullkomligt 

 torra, men dock. efter hvad talrika undersökningar visat, alltid inne- 

 hålla någon fuktighet äfven så högt upp som 10 cm. under ytan. 



Professor H. Fitting har under en tids vistelse i oasen Biskra ägnat 

 frågan om ökenväxternas vattenupptagande en närmare undersökning. 

 Det var särskildt ett par iakttagelser, som kommo att bli utgångspunkt 

 för hans forskningar. 



På XO-kanten af en liten oas i närheten af Biskra stodo några exemp- 

 lar af en stor Opantia. tillhörande några af de arter, som i Medelhafs- 

 länderna allmänt odlas som häckväxter. Deras xerofytiska byggnad är 

 ju så fullkomlig som möjligt. De ha också rikligt med vattenförråds- 

 organ. Men ett af exemplaren, det som växte sydligast, såg ytterst 

 eländigt ut i mars 1910. då det varit några torra år. De platta gre- 



