382 



narna voro skrumpna och delvis förtorkade. 12 m. nordligare slod ett 

 annat exemplar i betydligt bättre tillstånd, och ännu bättre var ett 

 tredje, som stod ytterligare 17 m. norrut. De exemplar, som funnos i den 

 vattenrika delen af oasen, voro fullt turgescenta. Det är således tydligt, 

 att denna växt fordrar en rätt stor fuktighet. Oasens vatten sträckte 

 sig just till det andra exemplaret, men icke till det tredje, sydligaste. 



En fullkomlig motsats till Opuntian utgjorde en annan växt, nämligen 

 Peganum Harmala, en Zygophyllacé med stora, flikade blad utan hår, 

 med tunn kutikula och icke insänkta klj^föppningar. Att den transpire- 

 rar ovanligt lifligt för att vara en ökenväxt, visade tydligt några försök, 

 som gjordes. Denna växt fanns nästan öfverallt i trakten kring Biskra 

 på mycket torr lermark, t. o. m. på klippor och berg, och vissnade ej 

 ens under den starkaste storm och den hetaste sol. 



Kanske än intressantare var Rhiis oxijacanlha, en buske på 1 eller 1,5 

 m. höjd med stora, tunna saftlösa blad utan några som helst vatten- 

 förråd. Den växte på Chaine de Sfas berghällar, äfven på sydsluttningarna 

 och trifdes där utmärkt samt satte rikligt med frukt. 



Att dessa växter skulle kunna få sitt vatten genom mycket djupgående 

 rötter, var här så mycket mer omöjligt, som underjordiska vattendrag tyckas 

 helt och hållet saknas i Biskra. De måste alltså vara särskildt tillpas- 

 sade för att kunna draga den obetydliga fuktighet, som finnes, ur mar- 

 ken, och det torde vara någon olikhet i dylik tillpassning, som åstad- 

 kommer den stora skillnaden mellan Opuntian å ena sidan och Peganum 

 samt Rhiis å den andra. 



Det är väl bekant, att ju mindre vatten marken innehåller, dess tun- 

 nare blir vattenskiktet omkring hvarje jordpartikel och ju tunnare detta 

 är, desto större blir den adsorptionskraft, som växten har att öfvervinna 

 för att komma åt vattnet. Ju tunnare vattenskikten bli, dess mer ökas 

 äfven deras osmotiska tryck. (Marken innehåller alltid i ökentrakter så 

 relativt stora sallmängder, att man icke där kan bortse från koncentra- 

 tionsökningen.) Växterna få alltså 1 vattenfattiga trakter både den ökade 

 adsorptionen och det ökade osmotiska trycket att kämpa emot och 

 måste ha krafter, som åtminstone i någon mån öfverskjuta dessa båda. 



Följande frågor kunna nu uppställas: 



1) Hvilka sugkrafter förmå ökenväxterna utveckla, och äro dessa 

 större än hos våra växter? 



2) Hvilka krafter har marken, som motverka växternas vattenupp- 

 tagande? 



Hvad den sista af dessa frågor beträffar, måste förf. lämna densamma 

 obesvarad, då han ej hade till Biskra medfört de för dithörande under- 

 sökningar nödvändiga hjälpmedlen. Och de försök, som tidigare gjorts 

 af t. ex. LiviNGSTON i Arizona, äro ganska otillfredsställande. 



Frågan om växternas sugkrafter kan däremot lätt besvaras genom 

 plasmolytiska försök. 



För att ge några värdefulla resultat måste undersökningarna göras å 

 ett antal växter i en extrem ökentrakt på tämligen jämntorr mark och 

 därpå samma arter undersökas på annan mark. 



