395 



växtlighet Myrin lämnar i detta sitt arbete beslöt jag i juli 1910 

 att hän Torsby företaga en ultlykt dit. Ränneberget, som är be- 

 läget i Östmarks nordvästra del ej fullt en mil från norska gränsen, 

 består till öfvervägande del af hyperit: det har sin största utsträck- 

 ning i norr och söder med en längd af ungefär 5 km. och stupar 

 brant åt öster (i sin södra hälft äfven åt västerl Högsta punkten 

 ligger i den norra delen omkring 520 m. ö. h. Den östra slutt- 

 ningen är i botaniskt hänseende den utan fråga mest gifvande delen 

 af berget; uppstigningen här är emellertid ganska besvärlig på grund 

 af såväl den branta stupningen som mängden nedrasade block, 

 kullfallna trädstammar, den särskildt i de fuktiga dälderna ovan- 

 ligt kraftiga och högvuxna vegetationen af örter och buskar, m. m. 

 (praktfull Onoclea struthiopteris.'). Under tvenne dagar (d. 16 och 

 17 juli) besteg jag berget från öster och norr med tre skilda ut- 

 gångspunkter. 



Af den härlighet ängarna vid bergets fot på Myrins tid företett 

 linnes nu efter åttio år ej mycket kvar. Olof Trätäljas ättlingar 

 — de må nu haft karaktären af vanliga nybyggare eller svedjande 

 tinnar — liafva tydligen låtit yxan oförtrutet gå med det sorgliga 

 resultat, att troligen redan vid midten af förra århundradet de ädla 

 löfträden i det närmaste utrotats. Endast hasseln har undgått den 

 allmänna förödelsen: den förefinnes ännu ganska rikligt och t. o. m. 

 i storståtliga exemplar uti nedre kanten af östra sluttningen. Af några 

 ädla löfträd kunde jag däremot vid mitt besök 1910 i förstone ej 

 se det minsta spår. Sedan jag snart nog konstaterat, alt de af 

 Myrin omnämnda ängarna tyvärr ej längre existera i sitt ursprung- 

 liga utseende, åtsporde jag några äldre personer, boende nedanför 

 berget, huruvida de hade sig något bekant om de ädla löfträdens 

 nuvarande eller forna förekomst på eller i grannskapet af Ränne- 

 berget. Härpå fick jag det besked, att af alm funnes ännu tre 

 (säger 3) träd kvar i en äng vid Tväråna, nedanför högsta delen 

 af berget, och genom omedelbarligen företaget besök på platsen 

 öfvertygade jag mig om. att så verkligen också var fallet. Ett af 

 dessa var ett någorlunda stort och kraftigt träd, de andra däremot 

 yngre individ med smala stammar. Af lönn skulle förr. efter hvad 

 den ene af mina sagesman ville minnas, ett par träd funnits växande 

 uppe å sluttningen, men af lind och ask hade ingen af de åtsporde 

 sig det minsta bekant. Efter dessa nedslående uppgifter blef min 

 glädje så mycket större, när jag följande dag i södra delen af berget 

 å en tämligen högt belägen sluttning påträffade en lind. som trots 



