396 



föregående äfventyrliga öden visade alla tecken till bibehållen lifs- 

 kraft och som säkerligen ensam skulle kunna betrygga artens till- 

 varo å Ränneberget för en god tid framåt. 



Den ej synnerligen grofva hufvudstammen hos detta exemplar 

 hade för flera år sedan blifvit afbruten nära roten (genom stenras 

 eller kanske mera sannolikt i följd af snöskred; en mängd träd 

 och buskar tycktes varit utsatta på den branta sluttningen för dy- 

 lika katastrofer) och låg kullvräkt med kronan nederst å lutnings- 

 planet, men fortfarande vid lif. Från stubben hade sedermera ett 

 10-tal yngre stammar efter hand skjutit upp, af hvilka de längsta 

 mätte omkring 6 meter i höjd. Skotten för året voro långa och 

 kraftiga och vittnade om, att trädet till fullo repat sig efter den 

 lidna skadan. Några blommor eller fruktanlag voro dock icke ut- 

 vecklade. 



I juni innevarande år återkom jag till Ränneberget för att full- 

 ständiga några under fjolåret påbörjade anteckningar öfver vegeta- 

 tionen i nordliga Värmland. Jag förelog denna gång uppstigningar 

 från andra punkter och lyckades härunder upptäcka ytterligare tre 

 lindar, växande å skilda ställen, men fortfarande blott i den östra 

 sluttningens södra hälft. Tvenne af dessa växte upprätta såsom 

 unga, vackert utbildade träd med en höjd af 7 — 8 meter; det tredje 

 åter hade råkat ut för samma olycksöde som kamraten från i fjol, 

 d. v. s. blifvit kullvräkt, hvilket emellertid icke hindrade, att det 

 visade sig fullt lifskraftigt. 



Härmed är alltså fastslaget, att lind fortfarande finnes å Ränne- 

 berget, och då den numera är hänvisad till den branta och svår- 

 tillgängliga bergsluttningen, där den synbarligen godt uthärdar på 

 samma gång den ej så lätt löper risken att afverkas, torde ingen 

 fara föreligga, att den i framtiden skall härifrån försvinna. 



Men linden är dess bättre ej Rännebergets enda ädla löfträd. 

 Under min första exkursion å Ränneberget denna sommar sam- 

 manträtTade jag händelsevis med en äldre bonde, barnfödd i trak- 

 ten, hvilken tycktes känna till bergets trädväxtlighet vida bättre 

 än mina sagesman från i fjol. Linden, som visades honom, var 

 honom icke främmande, och när jag på grund häraf närmare ansatte 

 honom, befanns det, att han jämväl hade kännedom om förekomst 

 å berget af både lönn och alm. Till ett par almar, som växte ett 

 stycke från platsen för vårt sammanträffande, ledsagade han mig 

 genast. Dessa almar voro äldre än de vid Tväråna och hade ny- 

 ligen fällt sina ganska rikligt utbildade frukter; det ena exemplaret 



