400 



i omkrets 1 m. ofvan marken) och nående en höjd af bortåt 5 m. 

 Alla stammarna voro i ypperlig växkraft och gåfvo ett tydligt vitt- 

 nesbörd om, att lokalen förträffligt lämpade sig för detta trädslag. 

 Platsen för denna lindförekomst är belägen omkring 2 km. norr 

 om Tåsans utlopp i Klarälfven, på östra Klarälfsstranden samt i 

 nedersta kanten af en mot älfven ganska brant sluttande äng, 

 högst 150 m. från landsvägen, hvarifrån lindarna tydligt kunna 

 iakttagas. 



Att denna lind — Tilia iilmifolia — härstammar från ursprung- 

 lig, fullkomligt vild lind kan ej betviflas. Visserligen hgger en 

 numera förfallen och öfvergifven stuga strax i närheten, men dess 

 innevånare hafva ganska visst ej planterat andra växter än de 

 oundgäjigligaste näringsväxterna på de små och oansenliga tegarna 

 kring densamma. En odlad lind af hög ålder finnes 1^2 mil sö- 

 derut vid Lillbergsgården i Dalby, men äfven om denna också 

 skulle tillhöra Tilia iilmifolia, hvilket jag ej känner, finnes ingen 

 anledning att härifrån härleda exemplaret i Tåsängarna. Flera 

 personer i såväl Norra Finnskoga som Dalby, med hvilka jag ta- 

 lade rörande denna lind, förnekade också bestämdt dess natur af 

 odlad. Härtill kommer vidare, att Tåsängarna utgöra en af öfre 

 Älfdalens bästa växtlokaler, där åtskilliga andra för denna del af 

 provinsen ovanliga växter äro funna, såsom Hijpochceris macidata, 

 Cirsium heterophylliim, Campaniila cervicaria, Vibiirnum opiiliis, Viola 

 epipsila, Åconitum hjcoctonum, Polygonatiim verticillatiim m. fl. Egen- 

 domligt förefaller det onekligen, att ett sådant träd härstädes ejaf 

 botanister observerats tidigare, då ju området är en i Larssons 

 flora ofta nämnd lokal, men detta förhållande får kanske sin na- 

 turliga förklaring däri, att här föreligger en, såvidt jag kunnat 

 finna, fullkomligt enstaka förekomst samt att själfva växtplatsen 

 är belägen i den allra nordligaste delen af de tämligen långt ut- 

 dragna ängsmarker, som åtfölja älfven norr om Tåsan. 



Detta nu relaterade fynd af lind i denna trakt af landskapet är 

 uppenbarligen af mycket stort intresse. Räknar man med Ränne- 

 berget såsom den hittillsvarande nordligast kända lokalen för lind 

 i Värmland, framflyttas gränsen nu mer än 5 mil mot norr. Vis- 

 serligen kommer den härmed ej fullt så nordligt som å ena sidan 

 i Dalarne, å den andra i Norge, där den i Österdalen går till Aamot 

 och i Gudbrandsdalen vid Ringebu når till 61° 30' (enl. Blytt, 

 Norges Flora), men den ansenliga skillnad, som härvidlag förut 

 fanns, blir afsevärdt utjämnad. Härtill kommer, att öfre Älfdalen, 



