403 



de ej alldeles saknades, tämligen sällsynta, t. ex. Silene acaiilis. 

 För öfrigt antecknades endast Thalictrum alpiniim, Astragahis alpi- 

 nas, Tofieldia paliistris, Wahlbergella apetala. 



På Nieras' sydsluttning är den alpina vegetationen redan rikare. 

 Den vidtager här på omkring 6ö0 m. höjd. I björkregionens allra 

 öfversta del och strax ofvan trädgränsen har man att skilja mellan 

 fjällheden med dess rent alpina sammansättning och skyddade ras- 

 branter under de lodräta stupen, där vissa fjällväxter associerats 

 med björk- och barrskogselement, uppvandrade i skydd af fjäll- 

 väggarna ofvanför. Äfven på Xieras möter man mest Empetriim- 

 Diapensia-heå, men styckevis, såsom på Ebbatjåkkos sydvästra 

 sluttning i massivets västra del, äkta Dryas-heå. Drt/as-kolonierna 

 äro dock små och tämligen torftigt utvecklade. Jämte Dryas inne- 

 höUo de i större mängd Astragahis alpinas och Thalictrani alpinum. 

 Vidare anträffades här Carex rapestris, Tofieldia, Pingaicala valgaris, 

 Rhododendron lapponiciun samt Andromeda polifolia, hvars egen- 

 domliga association med Dryas återkommer på Juobmotjåkko, 

 hvarom mera nedan. 



Först på Juobmotjåkko finner man öfver en stor del af den 

 västra (mot turisthyddan vettande) sluttningen en synnerligen vac- 

 ker Dryas-hed, sannolikt den vackraste och bäst utbildade samman- 

 slutning af konlinental-arktiska växter, som förefinnes i denna del 

 af fjällkedjans östligaste kant. Fjällets /)r[/as-förande partier äro 

 petrografiskt skarpt begränsade. Om Juobmotjåkko bestiges från 

 sjösidan, så har man att först passera en rätt vidsträckt barrskogs- 

 region med tall och något gran; denna sträcker sig öfver de röda 

 sandstenshällarna upp till drygt 500 m. höjd öfver hafvet, eller 

 125 m. öfver Langas' yta. På grund af lagerstupningen resa sig 

 dessa hällar — af samma material som den stora falltröskeln — 

 på Juobmo ända till 600 m. ö. h., där de öfvergå i en liten kal 

 platå. På sluttningen går dock björkskogen minst 50 m. högre, 

 och enstaka träd ytterligare en 100 m. högre i branterna, således 

 till minst 750 m. ö. h. 



På fjällsluttningen ofvan sandstenen ser man snart den bruna lätt- 

 flisade lerskiffern gå i dagen, och här är det Dri/ as jämte kommen- 

 saler med ett slag visa sig på 650 m. höjd ö. h. På den i det 

 stora hela ganska jämnt sluttande fjällsidan reser sig en mindre 

 kulle med branta sidor (erosionsrest) och här upphör D/i/ as- forma- 

 tionen åter redan efter 15 — 20 m., där den aflöses af vanlig Empe- 

 triim-Phyllodoce-hed. Vegetationens förändring afspeglar fullständigt 



