406 



barligen kalkfattig och fräser icke alls för syror (jfr äfven A. Ham- 

 BERG 1910, sid. 693). Hit är i främsta rummet Chamorchis att 

 föra, måhända äfven Astragalus oroboides, Oxytropis och Saxifraga 

 Cotyledon (9). Andra fmna näppeligen den för dem lämpliga för- 

 sumpade jordmånen på de östliga skifferlokaler, jag haft tillfälle 

 att iakttaga. 



Huruvida någon af de anförda arterna af uteslutande växtgeogra- 

 fiska skäl saknas inom ifrågavarande östliga gebit är jag icke i stånd 

 att afgöra. Man skulle då närmast komma att tänka på Potentilla 

 nivea, som svårligen kan förbises och som på kullarna omkring 

 Virijaure och Vastenjaure rent af är karaktärsväxt. Möjligt är dock, 

 att äfven denna växt hör till de mer kalkfordrande och således af 

 kemiska orsaker saknas på Juobmoskiffrarna. (Dock har Norman 

 äfven funnit växten på »grundfjeld», 1895 sid. 247.) An sannoli- 

 kare är delta, såsom antydts, för Oxijtropis lapponica, som brukar 

 vara Potentilla niveas trogna följeslagare. Två varianter af Dryas- 

 heden skulle i så fall kunna särskiljas. I sin allra skarpast xero- 

 terma utbildning — om detta uttryck är tillåtet angående alpin 

 växtlighet — utmärkes formationen i främsta rummet af Oxytropis 

 och Potentilla nivea, ett antagande som jag redan i ett föregående 

 arbete framlagt (1901 sid. 2l) och nu är i tillfälle att stödja med 

 nya iakttagelser. Denna typ synes komma till stånd endast på lös, 

 kalkig skiffermark med god exposition. 



För den andra varianten kan Dryas själf gälla som främsta ka- 

 raktärsväxt. Därmed är också sagdt att samhället ej kan undvara 

 någorlunda lättvittrande, lös och åtminstone tidtals torr grund, 

 men nöjer sig med mycket ringa kalkhäll och dålig exposition 

 (t. ex. Junkatjåkkos nordbranter). 



En torftigare afart uppstår slutligen då Dryas jämte Saxifraga 

 oppositifolia, d. v. s. typiska häll- och skifferväxter, försvinna, men 

 särskildt Astragalus alpiniis, Pingiiicula viilgaris, Silene acaulis och 

 Thalictrum kvarstå, arter hvilka icke äro bundna till skifferklippor. 



Dz-f/as-formationens vackra utveckling på Juobmos västsida får 

 sin förklaring genom samverkan af flera omständigheter. Den 

 första förutsättningen är förekomsten af i dagen gående lättvittrande 

 skiffrar i regio alpina och subalpina. Härtill kommer på ifråga- 

 varande lokal, att fjällsidans egen lutning föga skiljer sig från skif- 

 ferlagrens, hvilket har till följd att sluttningen genom förvittringen 

 blir slät och jämn. Detta gör åter att snöbetäckningen under vin- 

 tern blir obetydlig och särskildt att s. k. snölägen äro sällsynta, 



