408 



själfva trappkammarna återstå, hvarifrån snön bortsopas om vin- 

 tern, men här utgör åter det ymniga morängruset ett hinder för 

 kolonisationen. Moränmark undvikes af Dryas lika bestämdt som 

 snölägen; jfr Norman (1895 sid. 126), hvars rön, såvidt min erfaren- 

 het sträcker sig, fullt motsvaras af förhållandena på svenska sidan. 

 När T. Vestergren (1902 sid. 250) anför Dryas som en visser- 

 ligen mindre allmän konstituent i sin för moränkullar karakteris- 

 tiska och äfven omkring Stora Sjöfallet mycket vanliga »Cesio- 

 lichen» -formation, är detta så till vida missvisande, som Dryas icke 

 gärna kan räknas till ett moränsamhälles normala beståndsdelar 

 inom det på silur fattiga Sarekområdet. Själf har jag förgäfves sökt 



Foto K. Bi.ix. 

 Skifferrauk i björkskogen nedom Ebbatjåkko. 



Dryas på det med Sarekfjällen geologiskt närbesläktade Kallak- 

 massivets syeniter och moräner. 



Utan att närmare ingå på de helt visst komplicerade anledning- 

 arna till att skifferväxter här fly moräner, vill jag här endast fram- 

 hålla en uppenbarligen tungt vägande faktor, nämligen moränmar- 

 kens kalla beskaffenhet. Tack vare det finaste sammankittande 

 slammet behåller morängrus hårdnackadt sin fuktighet, såsom lätt 

 kan konstateras äfven i våra sydUgare provinser, och i arktiskt- 

 alpina trakter är det äfven på de mest exponerade platser i ringa 

 djup ständigt fuktigt, följaktligen kallt. Snörika lokaler skyr Dryas 

 tydligen af samma skäl som moräner, emedan den behöfver rela- 

 tivt varm mark. 



Vi ha sett att den östliga siluren i regio alpina bär Dryas-hed i 

 motsats till syeniternas Empetrum-Phyllodoce-heå och moränkullar- 



