419 



det ej kunna finnas skilda meningar. Många praktiska och veten- 

 skapliga frågor blifva ju därigenom lösta på samma gång. som vä- 

 gen för framtida forskningar i vårt lands växtgeografi banas. 



Ej stort flera ord hehöfvas för att visa. att Sverige i den stund, 

 som nu är, i växtgeografiskt hänseende är mycket onöjaktigt ut- 

 redt. Jag vill därvid i första hand fästa mig vid fanerogamerna. 

 hvilken växtgrupp dock blifvit bäst utforskad Tack vare enskilda 

 botanisters intresse och uppoffrande arbete ha vi specialfloror för 

 nästan alla våra landskap från Areschougs Skåneflora till Backmans 

 flora öfver Västerbotten och Lappland. Men dessa floror voro re- 

 dan vid sitt första framträdande af mycket växlande vetenskapligl 

 värde, och flertalet af dem äro nu så gamla, att man i dem ej kan 

 få kunskap om nyare tiders åsikter och rön i systematiskt och 

 växtgeografiskt hänseende. Det finnes ock ännu stora områden i 

 vårt land. som aldrig blifvit växtgeografiskt beskrifna. så t. ex. 

 Gestrikland med undantag af de två socknarna Hille och Valbo, 

 likaså norra Ångermanland, ja, man kan med fog säga nästan hela 

 norra hälften af Sverige. 



Många inkorrekta uppgifter, som tarfva rättelse, förekomma ock 

 i vår växtgeografiska litteratur. Exempelvis vill jag nämna några 

 uppgifter om Lediim. Thymus serpylhim och Hippophae. Enligt 

 WiSTRÖM skulle Ledarn vara allmän i Helsingland. Under tre da- 

 gars exkursioner i Bjuråkers socken lyckades jag ej få se denna 

 växt. och provinsialläkaren Öhrn, som i många år berest norra 

 Helsingland, har meddelat mig, att han där blott en enda gång sett 

 Ledum. nämligen på ett ställe i Delsbo socken. Ledarn måste där- 

 för där vara en stor sällsynthet, ett förhållande, som äfven framgått 

 af mina förfrågningar hos flera lärjungar från dessa trakter. Detta 

 är ett förhållande, som jag länge misstänkt, ty Ledum är mycket 

 sällsynt och sparsam äfven i Medelpad och södra Ångermanland, 

 medan den i norra Ångermanland och hela vägen upp till Hapa- 

 randa är mycket allmän och riklig. Vi ha sålunda länge haft en 

 lucka i denna arts utbredning i mellersta Sverige, d. v. s. norra 

 Helsingland. Medelpad och södra Ångermanland samt äfven i Jämt- 

 land, och de fyndorter, som på senare tid där påvisats, äro för- 

 poster för en invandring från norr och söder. Ledarn är nämligen 

 en östlig art och mycket allmän i Finland, hvarifrån den kommit 

 till Sverige på två vägar, norrifrån och sydligt öfver Åland. Med 

 denna invandring från öster stämmer det väl, att Ledarn är en af 

 Norges största sällsyntheter. Enligt Thedemls är Thijmas serpyl- 



