442 



mat. I ett schema visar författaren, att af de mest pregnanta arterna 

 ej mindre än 37 % äro ytterligt torrhetsälskande — och dessa ingå som 

 komponenter i en xerofil alpin Hora. Endast 13 % kunna sägas vara 

 i någon mån hydrofila men äro morfologiskt sedt xerofyter, beroende 

 på ståndorternas låga vatten-marktemperatur. För att bringa sin ställ- 

 ning till frågan in på en ännu säkrare grundval har författaren företa- 

 git en analys af fuktighetsförhållandena i kustlandet och i regio alpina. 

 Resultatet blef, att, fysikaliskt sedt, transpirationsmöjligheterna under större 

 delen af dagen i det förra området äro tre gånger så stora som i det 

 senare; vidare äro absorptionsmöjligheterna, stående i samband med låg 

 vatten- och jordtemperatur, hälften så stora. Den oundgängliga konse- 

 kvensen blir då, att ännu någon faktor måste spela in, hvilken möjliggör 

 persistensen af en alpin tlora i norska kustlandet och hämmar den stora 

 luftfuktighetens skadliga inverkan. Författaren har nu efter noggrant 

 öfvervägande af alla möjligheter kommit till den åsikten, att ingenting 

 annat än kustlandets terrestra och atmosfäriska salt tjänstgör såsom 

 utjämnande faktor och möjliggör denna växtgeografiska anomali. Här 

 blir således fråga om en ståndortsväxling — på i fysiologiskt afseende 

 likartade lokaler — i stil med hvad Schimper funnit på Java och Bat- 

 T.\XDiER i Marokko. 



En sak, som emellertid är att taga hänsyn till är den låga sommar- 

 temperaturen: vore denna bet3'delselös, så skulle ju fjällväxterna kunna 

 spridas längre mot söder utefter Skandinaviens kuster. 1 samband här- 

 med påpekas, att liksom arterna ha en gräns uppåt i det vertikala pla- 

 net, så finnes en gräns nedåt mot varmare trakter, i det att hvarje art 

 har ett Idimatoptimum, som ej kan i högre grad öfver- eller underskridas. 



För att tränga spörsmålet närmare in på lifvet har författaren i andra 

 jjartiet af afhandlingen gjort en kalltempererad art, Ranunciiliis hypcr- 

 boreiis, till föremål för ett detaljeradt studium, hvad beträffar dess ut- 

 bredning — åskådliggjord af en karta med lokalerna och juliisotermen 

 lör Skandinavien inlagda — samt företagit en analys af de faktorer, som 

 stå i samband med växtens lifsbetingelser. Det visar sig då, att utbred- 

 ningsområdet för R. hijpcrboreiis så godt som alltid faller inom en viss 

 juliisoterm -f 13^^ C), vidare, att just norska kustlandet är det enda 

 ställe, där arten går ned i låglandet, beroende på, att vi här ha en ovan- 

 ligt låg julimedeltemperatur. Författaren påpekar, att äfven en del andra 

 arter ha ett analogt utbredningssätt; Piuguicula villosa, Petasites friyidiis, 

 Stellaria calijcantha, Aslragalus alpiniis och Gnaphalium nornegiciim. — 

 Termerna Insulärt-kontinentalt klimat etc. måste afvisas, såsom begrän- 

 sade af alltför vaga konturer för att ens kunna göra tjänst som arbets- 

 hyj)oteser. En af de många konsekvenserna blir, att om, som t. ex. 

 HÖGBOM och Sernander vilja, en viss tid af vårt lands postglaciala historia 

 haft ett extremt fuktigt klimat (den atlantiska perioden), så vore det ju 

 fullständigt omöjligt, att xerofil a fjällväxter då nedvandrat, framför allt 

 när man ej vill hänvisa till någon regressivt verkande faktor såsom sal- 

 tet på Norges kust). 



I sista delen af sin skrift behandlar författaren mera speciellt fjäll- 

 växter nedanför skogsgränsen i Sverige. Han pointerar här skarpt, att 



