1898. No. 6. NORDMÆNDENES ANTHROPOLOGI. 29 
har Folket fort sit stille, afstængte Daleliv for sig selv, uberørt af Verden, 
og der er neppe nogen Bygd i vort Fædreland, hvor vi kunne vente at 
finde Folket saaledes i sin Oprindelighed, fri for Tilblandinger, som det 
var ved sin forste Indvandring som her, men derfor ogsaa med sit 
udpregede Folkeliv, som vore ovrige Bygder saa ofte savner. 
Cand. Rieck, som tilbragte nogle Aar i Sextierne som juridisk 
Embedsmand her, skildrer det Indtryk, som denne Folketypegrandse 
gjorde paa ham saaledes: «Det er som en Grændse ikke alene mellem 
2 Folkeslag, men mellem 2 distincte Racer. Paa den ene Side af Vandet 
er Folkene smaa, undersætsige og skjævbenede med vestiandske Physio- 
gnomier, med knudrede, kantede, brede Ansigtstræk, hvoraf der af og 
til lyser frem en beregnende Snuhed og Betænksomhed — her finder 
man den almindelige vestlandske Tunge med sit bolgende Tonefald, 
med sin Skarring og sin discantmæssige Syngen, her finder man den 
almindelige Fruentimmerdragt, der blot i Skautet skiller sig fra det rent 
bymæssige, og Dragten fremhæves ikke af noget Ydre, der er over, 
men snarere under det sædvanlige. Her træffer man overalt den vest- 
landske blaa Kufte eller Rundtrgien, Sydvesten, den blanke Hat eller 
Skindhuen og de vide blaa Somandsbuxer — —. Paa den anden Side 
af Elven derimod er der en Race af svære, hærdebrede, storslagne, vel- 
voxne Folk med regelmæssige, ofte næsten klassiske Ansigtstræk, en 
Kjæmpeslægt, der udmærker sig paafaldende fremfor de omliggende 
Bygdelags Beboere, og som taler et aldeles forskjelligt Sprog, der har 
saameget af det oldnordiske i sig, at en Bykarl eller en almindelig Vest- 
lending har meget vanskeligt for at forstaa det — et Sprog rigt paa 
kraftige Vendinger, eiendommelige stærke Tanker og med en fuld og 
mandig Klang — et Sprog der paa Grund af sin store Tilnærmelse til 
den fælleds Stamme har en Mængde Udtryk, der ligner det angelsachsiske. 
Det hele lige til Ansigtets ovale Form og de smaa kokette Bakken- 
barter, som enhver Sætersdøl bærer, ligesaavel som sin korte Trøie og 
sin lave bredpullede Hat giver ham et vist fremmed Udseende — —». 
Nu, meget af dette er jo særdeles stærkt pointeret, og enkelte Ting 
vil kanske ikke holde sig ligeoverfor en strængere og skarpere lagt- 
tagelse, men i sin Almindelighed er denne Skildring vist noksaa correct. 
Det er unægtelig saa, at medens Befolkningen søndenfor, ligesom 
Naturen, kun frembyder lidet charakteristiskt og tiltalende og mest 
udmærker sig ved en paafaldende Mangel paa smukke Ansigter især 
blandt Kvinderne, finder man i Sætersdalen et usædvanlig velvoxent og 
kraftigt, djærvt og aabent Folkefærd, en sund, pen og livlig Slægt 
med skarp Forstand og gode naturlige Anlæg, med regelmæssige, meget 
