42 C. O. E. ARBO. M.-N. KI. 
tillands, at Befolkningen, endog hvor den er talrigere, ikke tager Skade, 
legemlig eller aandelig, under saadanne Forhold. Men den maa fra først 
af have været sund, uden degenerative Spirer i sig og have ført et friskt 
Fjeldfolkeliv paa Heien om Sommeren og i Dalen om Vinteren, fjernt 
fra Alcoholen og de Mennesket inficerende og nedbrydende Sygdomme 
(Syfilis og Tuberculose), og Ernæringen maa skjønt tarvelig have været 
god og tilfredsstillende. Vel klagede Præsterne over deres Tilbøielighed 
til Drukkenskab, men det var jo mest, naar specielle Leiligheder gaves, 
saa det ikke gik tidt paa — lange Perioder af total Afholdenhed laa 
imellem — og Beruselsen foregik væsentlig i deres stærke Øl, hvad 
maaske kan gjøre nogen Forskjel med Hensyn til Eftervirkningerne, — - 
det er jo ikke blot stimulerende, men ogsaa nærende, og fordærver 
maaske ikke saameget Fordøielsesredskaberne. 
Nu ses dog Tuberculosen ogsaa at være trængt ind i denne Dal, 
sandsynligvis fra det store og gode Infectionscentrum Christiansand, og 
viser sig dels i Form af Lungetuberculose, dels i forfærdelige Kjertel- 
svulster; ogsaa Tandcaries har begyndt at angribe Befolkningens ellers 
kraftige og ypperlige Tænder. 
I forrige Aarhundreder laa skotske og hollandske Falkejægere ofte 
i Dalen for at fange Jagtfalke. Disse vare meget berygtede paa Grund 
af sit usædelige Liv, og Gjellebøl meddeler, «at fra disse hollandske 
Fuglefangere foregive Bønderne, at den saakaldte «Radesyge» er her 
indbragt, som ikke alene for nogle Aaringer siden grasserde saa stærkt 
her, at en Landphysicus blev opsendt for at lægge mangfoldige i Kur, 
men og endnu besværer mange»!. Nu synes ogsaa denne Sygdom ganske 
at være elimineret af Folket. 
Eiendommelig for Dalen er den store Dodelighed blandt Smaa- 
bern (o—1 Aar), stærkest i Bygland (1881—1890 15,23 pCt. af levende- 
fødte, Valle 14,8 pCt., hele Riget 9,86 pCt.). Man kan være i Tvivl 
om, hvad dette kan være betinget af. Bygdens Læge tilskriver det dels 
Livsvilkaarene, gammel Folkeskik, samt Ukyndigheden i at behandle 
Smaabørn saavel under Sygdom som ellers, noget Præsten Blom ogsaa 
synes at antyde. Derimod tror han ikke, at det kan tilskrives de talrige 
blodsforvandte Ægteskaber, der af enkelte Forfattere antages at have 
særegen Indflydelse paa Afkommets Vitalitet — heller ikke i de mange 
Ægteskaber i for ung Alder. Man forundres virkelig ei sjelden deroppe 
ved at finde, at Ægtefolk, som have været gifte i mange Aar, kun have 
ganske smaa Børn, de andre ere bortdøde i en ung Alder. Borne- 
! Man sammenholde dette med mine Bemærkninger i Fortsatte Bidrag IV, S. 47. 
