48 C. O. E. ARBO. M.-N. Kl. 
i Valle dengang forholdt sig til Bygdens gifte Mand som 65 til 721, og 
«som om Vinteren legge sig i Hi som Bjørnen». 
Han har vanskelig for at forklare sig, hvorfor saa stærke og friske, 
velvoxne og spræke Folk gaa saameget ledige og udsætte sig for hin 
harmelige Tale om Dovenskab, og han forundrer sig over, «at saa kvikke 
og tænksomme Folk ikke ialfald til Fornøielse og hyggeligt Tidsfordriv 
eller af en uimodstaaelig Drift til Sysselsættelse, driver paa saadanne 
nette Fristundsarbeider som andensteds 1 vore Fjelddale». 
Der synes jo virkelig ogsaa siden Gjellebøls og Aamodts Tid at have 
fundet en Tilbagegang Sted i flere Henseender og ikke mindst i Arbeids- 
dygtighed og Nævenyttighed; den sidste omtaler saaledes flere som 
«Genier» i sit Fag. Sundt tanker sig forskjellige Aarsager og finder, 
«at Feilen laa dog ikke simpelthen i pur Dovenskab hos Folket, men i 
det Begreb, som nu engang var bleven herskende, nemlig at det gik 
ikke an at udrette mere. Sad f. Ex. en Kone med et Spædbarn, saa 
troede baade hun og hendes Omgivelser, at det gik ikke an for hende 
at række mere end at passe Barnet og besørge det uundværligste 
af det dagligste Husstel»; men alligevel er det ham gaadefuldt, «at et 
saa opvakt og kvikt Fjeldfolk er sunket ned til og er bleven staaende 
ved og har ladet sig noie med dette allerlaveste Arbeidsbegreb. Hvorfor 
have de ikke tvertimod som andre begavede Folk gaaet fremad og ud- 
viklet sig og baade gjort større Fordringer til sig selv og vakt frem- 
medes Beundring ved Foretagsomhed og Kunstfærdighed?» Efter at 
have været sammen med dem paa Heien ved en Sammenkomst med 
Dans, Leg og Stevjing, kommer han til det Resultat, «at det ikke som 
andensteds var Arbeidets Flid og Kunst, men alskens Kjæmpebedrift, som 
stod for dem som Maalet for /Ergjerrighed og Gjenstand for Berøm- 
melse. Det var Historier om de Kjæmper, som havde levet blandt 
dem, om de Styrkeprøver, som disse havde lagt for Dagen, og de Slags- 
maal, som de havde udmærket sig i. De levede et Liv for sig selv 
med friske Minder om en gjæv Fortid, med Afglands af en storslagen 
Folkeaand. Fjeldmandens Tankeliv har her været at «radla» og «kvea», 
at leve op igjen det gamle Kjæmpeliv i Minder og Sagn, og hans 
kjæreste Id har været at øve nye Bedrifter i den gamle Tids Smag, saa 
de, som kunde med at lægge Kvad, kunde faa nye Historier at «kvea» 
om istedetfor de udslidte gamle. Paa nogle Steder i Landet har man 
fulgt Kaldet i Retning af at følge med Tiden og tilegne sig den øvrige 
Verdens Skik og Maade — paa andre Steder har man følt sig hendragen 
1 Kilert Sundt, Husfliden i Norge 1867, S. 115 og fg. 
