1898. No. 6. NORDM-ENDENES ANTHROPOLOGI. 49 
til at dvæle ved de gamle Minder og fastholde den oprindelige norske 
Art i Liv og Id». 
Den mildt dømmende Sundt har vistnok heri Ret — der har været 
— er maaske fremdeles — over Sætersdølens Forestillinger og i deres 
Liv noget mærkelig oldtidsmæssigt — der er en Reminiscents fra Middel- 
alderen med al dens Raahed og Overtro, med gamle, halvt hedenske 
Forestillinger og Begreber, paa en forunderlig Maade parret med Erin- 
dringer fra den catholske Tid — men ogsaa med et vist Skjær af 
hine Tiders Romantik og Ridderlighed. 
Intetsteds har vel al Slags Overtro været saa grundfæstet som i 
Sætersdalen og Aasgaardsreien f. Ex. (Aaskoreii) gaaet saalænge igjen 
som der. De mange tjærede Kors, som man kan se Mærker af over 
Dørene, og som maaske endnu istedetfor Laas sættes over Døren, naar 
Folket drager til «Støils», viser noksom, at det ikke har været svært længe, 
siden man slap Troen paa disses Evne til at holde onde Magter ude. 
Gamle Folk fortalte endda saa sent, som da Præsten Blom var i Valle 
(v. S. 48), at de med egne Wine havde set dent. Især var det ved Jule- 
tider, den for; da var jo deres vilde Selskabsliv i fuld Gang, og”da passede 
dens Indgriben, naar det stærke hidsende Øl havde sat Blodet i Bevæ- 
gelse, saa det rullede vildt igjennem Aarerne. Da for den gamle Saga- 
natur i disse Folk, og alt det haarde, stærke, dæmoniske, som lever i 
Oldtiden, vaagnede op igjen i disse vilde Slagsmaal, naar Sindet var 
bleven mørkt og gammelt Slægtshad eller ulmende Nag blussede op. 
Ogsaa naar der kom en Hvirvelvind, troede man, «Aaskoreii» var ude, 
og da kastede man sin Tollekniv — Troen paa Staalets mærkelige Magt 
til at binde det overnaturlige — ind i den, for at gjøre den uskadelig. 
Derfor vovede de sig nødig ud alene efter Solens Nedgang — selv 
de stærkeste Trusler eller største Belønninger kunde ikke bevæge dem 
til at drage ud nogen Vei, efterat Mørket var faldt paa — de er med 
andre Ord merkrædde, rædde for «Skrømt» (Spøgeri), og endda vil 
man vist neppe træffe dem alene ude efter Mørkets Udbrud, de ere 
ialfald to i Folge. Lange troede de ogsaa paa Elskovsdrikkens — Rune- 
draaparnes — forunderlige stærke, mystiske Magt, og der er flere Hi- 
storier fra slet ikke fjerntliggende Tider om disses Virkninger paa, som 
man skulde tro, vel befæstede Ungmoers Hjerter?. 
En hel Del af deres Bryllupsskikke staar ogsaa 1 Sammenhæng med 
overtroiske Forestillinger. Man maatte ved Farten til Kirken iblandt de 
Ex. S: 145, 
2 C. W, Rieck, 1. c. S. 62. 
Vid.-Selsk. Skrifter. M.-N. Kl. 1898. No. 6. + 
