50 C. O. E. ARBO. M.-N. KI. 
andre, ogsaa alt ondt bortskræmmende, løse Skud, affyre et skarpt med 
«Vettekuglen» forat forjage Vetterne, som altid ville skade Bruden (Brur- 
vigsla) — ligeledes maatte Følgningsmændene skrælle og smelde med 
den tykke, svære Stuedør — «smedde huri før Brurine» — for at jage 
bort muligens tilstedeværende Tusser, der kunde have ondt i Sinde mod 
Brudefolkene. 
Ligesom der længe i Dalen fandtes et Par Afgudsbilleder, «Hernos» 
og «Faxe», til hvem der blev bragt et Slags Offer, er det ogsaa mærke- 
ligt, hvor meget der lever igjen i Folket her ogsaa fra den catholske 
Tid. 
Naar man i Kirkerne ser denne gjentagende Nedkasten i Bænkene, 
som foregaar ved forskjellige Steder af Gudstjenesten, har dette meget 
ved sig, der minder om den catholske Ritus, noget man ogsaa finder 
Spor af, naar Brudefølget ved Tilbagekomsten fra Kirken til Brudgom- 
mens Hus — forøvrigt saa smukt — falder paa Knæ, læser Fadervor 
og nedbeder Himmelens Velsignelse over Brudeparret, og naar de ved 
Ankomsten til Stølen om Foraaret alle knæle ned for at besværge de onde 
Magter og bede Tusserne forlade Sæterstuen — denne Skik er dog vist 
nu forsvunden — ligesom vel meget af dette i de sidste Aar er veget 
for nye Opfatninger og Impulser. 
Et lidet Minde om Middelalderens eller Oldtidens Ridderlighed har 
man ogsaa i et Slags Fostbroderskab, som endnu kan forekomme heroppe. 
Allerede som Gut vælger man sig en Ven, hvem man betror sine Glæder 
og Sorger, og at svige denne ansees for en i høi Grad skammelig Gjer- 
ning. De maa holde sammen i godt og ondt, hjælpe hinanden i Slags- 
maal f. Ex., og betragtes som Et, saa der endog for Retten er frem- 
kommen den Indsigelse, at de ikke kunde vidne mod hinanden, fordi 
de vare «Venir»1. 
Ligesom ved saameget andet af Sætersdølens Liv og Væsen, ligger 
der ogsaa noget ældgammelt norskt, en svag, noget afbleget Afspeiling 
af Odelsbondens Liv i Oldtiden i den Maade, hvorpaa den rige sæters- 
dalske Bonde driver sit Gaardsbrug. Hans aristokratiske Finhed — for 
ikke at kalde det Dovenskab og Ladhed — er saa stor, at han anser 
det næsten for en Fornedrelse at tage Haand i noget Gaardsarbeide — 
dette lader han udføre ved sine Folk, sine Leilændinger eller Husmænd. 
Han selv er Jorddrot i dette Ords gamle og egentlige Forstand. Ofte 
bortfæster han sin hele Gaard til en mindre bemidlet, der bruger den 
for ham og svarer en vis Afgift, hvoraf Jorddrotten lever og kan fornemt 
1 Søgaard, 1. c. S. 53. 
