De 
1898. No. 6. NORDMÆNDENES ANTHROPOLOGI. a 
baade med 2 og 3, førend det blir Bryllup af. Tingen har gaaet slig 
igjennem umindelige Tider og omtales som noget, som er i sin bedste 
Orden. Dalens smukke Kjøn kan dog ved denne Fremgangsmaade, 
forekommer det mig, vanskelig fralægge sig Beskyldningen for at drive 
et utilladeligt Koketteri. 
Medens Jenten saaledes før Giftermaalet er Gjenstand, for en vis 
romantisk Kappestrid og Tilbedelse, venter der hende dog sjelden i 
dette noget lette Kaar, — det blir saa ofte for hende et Slæbe- og 
Trælleliv, og man ser kanske her mere end overhovedet paa hele Vest- 
landet, at det svagere Kjøn med en fremtrædende Raahed overlæsses 
med det haardeste og tyngste Arbeide, og medens Manden med sin Kridt- 
pibe i Munden strækker sig i dorsk, orientalsk Ladhed, ser man Kvin- 
derne nedtyngede under det groveste Markarbeide. De treske, slaa og 
hugge Ved, medens Manden i Høiden en enkelt Gang som en anden 
Pascha kjører sit Læs til Byen eller, naar Nøden tvinger ham, maa tilheis 
efter Foder til Kreaturerne. 
I sit Hjem og sin Familie er Sætersdølen kold — han kan komme 
hjem efter at have været fraværende i lang Tid, uden hverken at hilse 
Goddag eller modtages af Goddag; det eneste kan være, at Konen 
siger: «Du fær sjaa te, at Du fær set». Imod Børnene ere de dog kjær- 
lige og kunne kysse dem. 
Sætersdølens aandelige Charakteristik forøvrigt. 
Botanikeren Axel Arbo skildrer i sine i 1859 udgivne Tourist- 
skizzer Sætersdølen paa følgende Maade: «Vanskelig vil man finde 
mere troskyldige og oprindelige Mennesker end her, men man vogte 
sig for at fornærme dem eller vække deres Uvillie paa nogen Maade. 
Deres Charakter viser den samme Modsætning som den Natur, der om- 
giver dem: Den største Blidhed ved Siden af den skumleste Vildhed». 
Sætersdølen er nemlig /angsint og hevngjerrig, og han kan lure i flere 
Aar paa at faa Leilighed til at hævne sig for tilfoiede Krænkelser. Paa 
deres Stridighed leverer Bygdernes Præstehistorie nedigjennem Tiderne 
tilstrækkelige Exempler. Især synes Valledølen at være «striest», medens 
Byglændingen er mere godmodig; denne siges ogsaa at være tyngere 
og «dauere» end Valledølen, der skal være intelligentere. 
Han ser barsk og stræng og ofte temmelig frastødende ud, naar 
man ikke kjender ham og han kommer imod En; Øinene have ofte et 
