58 C. O. E. ARBO. M.-N. KI. 
som Modvægt mod Haugianernes («Læsaras») Trangsyn paa Livets for- 
skjellige Felter, men synes for Tiden dog mere at virke i politisk 
og maalstræversk Retning end først og fremst at arbeide for Reformer 
i Huset og Jordbruget. 
Endnu er det at træffe et Følge Sætersdøler i Landeveien, naar de 
komme fra Byen med sine Læs, dog et saa eiendommeligt og interessant 
Syn, at man ikke saa snart glemmer et saadant Møde: De høitlæssede 
Kjærrer med de smaa, men stærke Graheste for — de eneste, som 
kunne klare disse Læs, disse dybe Sandveie og Bakker — dryppende 
af Sved og skjælvende af Anstrængelse, men lige modige og djærve, 
prustende og knæggende, og saa ved Siden af Læsset, traskende i Lande- 
veien med de underlige lange, tunge Skridt og lidt vaggende Gang, 
disse store bredskuldrede Mænd i de uhyre Buxer med den sorte blanke 
«Skindrau», de lange dinglende Arme og snauklippede Hoveder, der for- 
undrede stikke frem af sit Fængsel, med Øret staaende som en Hank 
ud til hver Side, og saa øverst paa sidste Læs en væn liden Jente eller 
Kone med skjær, hvid Teint og smaa fine Hænder, med det røde og 
hvide Plaid (Tjedd) maleriskt kastet over Skuldrene, medens et Par smaa 
Fødder med de kokette Sko stikke frem under den korte Stak, — det 
er et Syn saa friskt, kjækt og eget, at de norske Landeveie ikke nogen- 
steds byde paa noget tilsvarende. 
Ikke mindre interessant er det at møde dem paa Vinterføre, naar 
de skulle til Byen, med sine charakteristiske antike Slæder med de ud- 
skaarne Karme og op i disse hele stivfrosne Naut med Benene sprikende 
uhyggeligt i Veiret.  Mændene kunne jo rigtignok for visse Aarsagers 
Skyld sjangle en Smule, men de gjøre dog i det hele alligevel et saa 
godt Indtryk, at man faar Lyst til af gjæste dem i deres Dal, og man 
vil, naar man kommer tilbunds, finde en djærv, aaben, ligefrem, ære- 
kjær og, skjent sparsommelig, dog gjæstfri Befolkning, med Hjerte, der 
føler for andres Nød, og hos hvem ædel Stolthed og en dyb Uafhæn- 
gighedsfelelse og Frihedssands, der hader Tvang fremfor alt, skinner 
lysende frem igjennem Trægheden, Ladheden og Smudset. - 
For dem, der muligens kunne ville tænke paa at færdes der, før 
Jernbanen faar ødelagt de sidste Rester af Bygdens nationale Folkeliv, 
skal jeg kun tilfoie, at den officielle Høflighed i Dalen byder, at man 
standser, naar man møder nogen i Landeveien og passiarer en Stund 
med vedkommende — at gaa forbi Folk uden at tale med dem, anses 
for en grov Uhøflighed, ja for en Fornærmelse. 
