1898. No. 6. NORDMÆNDENES ANTHROPOLOGI. 59 
Den setersdalske Dialect udmerker sig ved mange gamle Ord og 
Former, enstavelses ligesom i Islandsk. Der er 3 Kjon i Talordene 1, 
2, 3, 4, der dog ogsaa findes i det Gudbrandsdalske. Skjønt de vest- 
thelemarkske Dialecter staar den sætersdalske meget nær, er dog Tone- 
faldet bestemt adskilt og nærmer den i saa Henseende mere til det 
Christiansandske eller Vest-Agderske, altsaa blødere, dog uden dettes 
Skarring. Eiendommeligt for begge er Udstødelsen af Bogstavet «I» 
foran en efterfølgende Consonant, som da ogsaa hyppig fordobles, f. Ex. 
sjave (selv), fokk (folk), fjødd (Fjeld), Mjøkk (Melk). Dialecten er stærkt 
diphthongiserende og typisk for den vestnorske Tilbøielighed til at diph- 
thongisere de oprindelig enkelte Vokallyd, især er Valledialecten den 
mest udprægede. — Alle oprindelig lange Vocaler har mer eller mindre 
diphthongisk Udtale. Eiendommelig er Udtalen af Vocalen «y», der kan 
nærmest gjengives ved den hollandske Diphthong «uy». I Bykle, hvor 
Befolkningen, som allerede nævnt, er stærkt blandet ved nyere Ind- 
flytninger fra Thelemarken og Ryfylke, er af den Grund ikke Dialecten 
sætersdalsk. 
Den af Eilert Sundt beskrevne Mandalske (Vest-Agderske) Stueform 
synes tildels at strække sig op i Sætersdalen, noget paavirket af den 
thelemarkske. Aarestuen har holdt sig længere her end kanske noget 
andet Sted i det sydlige Norge; den blev afløst af en tilbygget Nystue 
med Peis eller senere med Kakkelovn, medens Aarestuen blev benyttet 
til Beboelse om Sommeren for sin Kjøligheds Skyld og om Høsten til 
deri at røge deres Faarekjød. Nu er vel de fleste forsvundne fra Dalen 
eller ombyggede. 
Som Bygningsskikken i Almindelighed i vore Fjelddale er, er der en 
hel Del Smaahuse, hvert til sit Brug, saa Gaardene flere Steder ser ud 
som smaa Grænder, hvortil dog ogsaa Sameien i ikke liden Grad bi- 
drager. Mange af de gamle Huse og Stabure vise ikke liden Dygtig- 
hed, Kunstfærdighed og Smag i Tømmerarbeidet, der i disse er af 
svære Dimensioner. 
