62 C,0. E"ARBO; M.-N. Kl. 
og som vi tidligere have paapeget, er der ikke uvæsentlig og ialfald 
meget charakteristisk Forskjellighed i Skalleformernes Forekomst begge 
Steder, men ogsaa i andre Henseender (v. S. 31). Endskjønt dette ved 
første Øiekast skulde synes at gjøre Forholdet end mere indviklet, giver 
det tvertimod en Ledning til Forstaaelsen af disse Befolkningsforhold. 
Den yngre Fernalders — Vikingetidens — som Krigere, Rydnings- 
mænd og Colonister lige rastløse og energiske Folkefærd skulde efter 
dette allsaa være dem, der vesentligst have bebygget Valle, hvorfra de 
have trukket sig nedover i den allerede under den ældre Jernalder ad- 
skilligt optagne Nabobygd — Bygland —, man lægge Mærke til den 
successive Aftagen af Mesocephalerne i denne Bygd — Valle har i Virke- 
ligheden været et lidet Udstraalingscentrum for MW. (v. S. 31). 
Ligesom alle andre Steder, hvor disse Folk kom hen, blev de Fore- 
gangsmændene og tog Ledningen saaledes ogsaa her, og ligesaavist 
som man i Valle finder Sætersdølen i sin mest charakteristiske Oprinde- 
lighed, saaledes har ogsaa dette Sogn tiltrods for sin Beliggenhed længere 
op i Dalen dog været det tone- og modeangivende, det har været 
Dalens aandelige Centrum i alle Henseender; men der har jo rigtignok 
ogsaa Livet gebærdet sig mest oldtidsmæssigt, middelaldersk og vildt!. 
Efterhaanden som Paavirkningen nordenfra blev stærkere, blev 
Broen mellem de sydligere boende Evjesokninger ganske afbrudt, og 
Sætersdølerne udviklede sig for sig selv og fik sin eiendommelige Habitus, 
saa grundforskjellig fra de søndenfor boende, fra hvem dog vel Byglands 
Befolkning under den ældre Jernalder maa være kommen; thi Evje var 
forholdsvis adskillig befolket i den Tid (Fund 71 pCt. æ. J., 18 pCt. 
y. J.), og physiske Lighedspunkter har vi jo tidligere paavist ogsaa er 
tilstede (v. S. 30). 
Denne for Valledølen og Sætersdølerne her fremsatte Nedstamnings- 
theori harmonerer jo ogsaa saa godt med hele deres eiendommelige 
Væsen og Folkeliv indtil de sidste Tider — det har jo været en saa 
tro Afspeiling af Oldtiden i det smaa som vel muligt. Vi have seet, at 
de maa være komne af et sundt og kraftigt Folkefærd, som Vikinge- 
folket maa have været, og de have noksaa godt vedligeholdt de gamle 
Traditioner baade i den ene og anden Retning. 
Ligesom de igjennem Aarhundreders Isolation og fortsat Indgifte 
efterhaanden have antaget et Særpræg og skilt sig ganske ud fra deres 
Naboer søndenfor Guldsmedmoen, saaledes kan nu heller ikke deres 
1 O. Ammon og de Lapouge betragte Langskallerne som de tidligere Foregangsmænd 
paa alle Felter i Tydskland og Frankrig (Ammon, Die natiirliche Auslese beim Menschen, 
Jena 1893; Lapouge, Revue d’Anthropologie 1887). 
