1898. No. 10. STUDIER OVER SUKKERSYGE. 25 
Hospitalsjournalens meddelelse om fremmede syrer under ren kjod- 
fedtnæring beror formentlig paa underernering i denne tid. Naar man 
kjender patientens udprægede modvilje mod denne kost, foler man sig 
overbevist om, at han ikke har spist synderligt, og at der kommer frem- 
mede syrer under hungertilstande, er intet specielt besynderligt. 
At der overhovedet kommer indskraenkning eller muligvis ophor af 
glykosurien ved strengt diætregime, behover ikke at tale udtrykkelig mod, 
at der dog ved denne glykosuri er et renalt element, idet man ogsaa 
ved phloridzindiabetes kjender til, at næringen har nogen indflydelse 
paa sukkerudskillelsen, saaledes at der skal en stærkere grad af forgift- 
ning til for at fremkalde glykosuri paa ren kjod-fedtkost end paa kul- 
hydratrig neering. 
Ligeledes er det overensstemmende med organismens sædvanlige 
økonomi, at den søger at holde stærkere paa de stoffe, hvoraf tilgangen 
er liden, og en vis afpasningsevne i denne retning har jo organismerne 
i enhver henseende. 
Til støtte for opfatningen af et renalt moment ved genesen af dette 
tilfælde kan ogsaa anføres det intime forhold, som der stadig er mellem 
urinmængden og den udskilte sukkermængde. Sukkerprocenten varierer 
langt mindre end i vanlig diabetes, aldrig mere end nogle tiendedele. 
Ogsaa den formindskelse i sukkermængden, der følger brugen af 
pancreas (forsøg no. 3), kan forklares ved, at patienten i denne tid be- 
fandt sig i underernæring. Pancreas smagte ham meget ondt, og den 
tog aldeles madlysten fra ham. Den i blodet cirkulerende mængde 
brændmateriale har derfor i denne tid været formindsket, og glykosurien 
er gaaet ned. Som det fremgaar af forsøg no. 4, svinder ogsaa virk- 
ningen, strax han seponerer pancreas, idet han da atter faar sin mad- 
lyst tilbage. 
Det fremgaar af foranstaaende tabeller sammenholdt med sygehistorien, 
at patientens tilstand har holdt sig uforandret fra Iste konsultation 1891 
indtil forsøgenes afslutning januar d. a. Af tabellerne vil sees, at hans 
stofvexel er i alle dele normal, naar der sees bort fra sukkerudskillelsen. 
Men denne har under den hele observationstid holdt sig konstant og 
mærkelig lidet varierende. Under normalobservationsperioderne (forsøg 
no. I 1893, no. 4 1894, 95 og 96 samt no. 6 1898) varierer den over- 
hovedet ikke mere end fra 108 gr. (210 93) til 160 gr. (13/10 93). Næsten 
alle de øvrige tal ligger mellem 125 og 150. Tredie døgn, forsøg no. 6, 
viser, at glykosurien her som almindelig aftager under feber. Af tabel- 
lerne sees, at de variationer, der findesi sukkerudskillelsen, temmelig nøi- 
agtig følger urinmængden; denne synes hos patienten ikke at variere 
