66 J. THESEN. M.-N. Kl. 
frembyder, og afføringen er fuldstændig normal. (Ydre forhold hindrede 
mig desværre i at analysere den.) Forholdet holder sig dertil, som det 
fremgaar af de følgende forsøg, i maanedsvis, uden at patientens vægt 
i nogen væsentlig grad formindskes, hvad den absolut maatte have 
gjort, hvis den absorberede mængde af næringen havde været saa liden, 
at patienten i den grad havde maattet tære paa sig selv, at udskillelsen 
af kvælstof blev saa stor som her anført. 
Under næste forsøg (no. 15) indeholder næringen — urinsukkeret 
kun 21,1 kalorier pr. kg. legemsvægt, og der er følgelig en deficit i kvæl- 
stofbalancen; men denne er hele 11,7 gr. eller meget mere end forholds- 
vis til forsøg no. 8, hvor næringen indeholder 28,4 kalorier pr. kg. og 
kvælstofdeficiten er 2,0 gr. 
I forsøg no. 16, der varer hele 11 dage, indeholder næringen — urin- 
sukkeret 41,5 kalorier pr. kg. legemsvægt. Næringen indeholder 29,7 gr. 
kvælstof og urinen 32,2; der er altsaa ogsaa her en deficit, trods den 
rigelige næring. 
I forsøg no. 17 endelig giver næringen — urinsukkeret 45,5 kalorier 
pr. kg. Næringen indeholder 23,5 gr. kvælstof, og der udskilles i urinen 
27,2 gr., og det uagtet baade urinmængden og sukkerudskillelsen er 
ligesaa liden som under forsøgene med den bedste stofvexelbalance. 
Den høiere kaloriværdi i næringen — urinsukkeret i disse sidste 
forsøg er opnaaet ved en betydelig forøgelse af næringens fedtmængde, 
Denne gaar i disse forsøg op til 230—260 gr. pr. døgn, og man kunde 
derfor mene, at organismen ikke formaar at fordøie saa store fedtmængder, 
eller at fedtets æggehvidesparende virkning ikke gjør sig gjældende ved 
saa store mængder, men en saadan antagelse staar i strid med de talrige 
nøiagtige observationer af diabetikere paa ren kjød-fedtkost, der viser, at 
en diabetiker, der ikke har gastriske eller intestinale forstyrrelser, kan 
fordøie og nyttiggjøre endog større fedtmængder end de her benyttede. 
Det fremgaar saaledes tydelig baade af Weintrauds tabel XIII (1. c.) og 
af egne forsøg (se tabel 7). 
Den største iagttagede kalorimængde, der repræsenterer et gjennem- 
snit for flere dage (45,5 pr. kg. legemsvægt), er vistnok ikke i og 
for sig noget stort tal for en voxen mand, men det er meget større, end 
hvad der er nødvendigt for en afmagret patient til under rolige forhold 
at vedligeholde sin organisme (cfr. Klemperers forsøg), og videre er dette 
tal meget større, end hvad den samme patient nogle uger tidligere har 
behøvet for at retinere betydelige kvælstofmængder og øge 1 vægt, 
medens han nu med denne rigeligere tilførsel ikke formaar at holde kvæl- 
