72 J. THESEN. M.-N. KI. 
Dette er ogsaa aldeles det samme forhold, som af mig iagttaget, at 
det pathologiske aggehvidehenfald kan aftage under brug af en rationel 
diæt (cfr. forste og anden halvdel af tabel no. 6). 
I begyndelsen af observationsperioden er der selv paa kulhydratfri 
næring en sukkerudskillelse paa indtil 30 gr. Men denne aftager lidt 
efter lidt, saaledes at urinen efter 12 dages forløb er sukkerfri, og da hun 
senere faar indtil 36 gr. kulhydrater i næringen, udskiller hun ikke mere 
end 25,30 gr. Formindskelsen i det pathologiske æggehvidehenfald falder 
saaledes hos denne patient sammen med en større evne til at omsætte 
kulhydrater. 
Ved at gjennemgaa Weintrauds tabeller vil man ogsaa finde lignende 
observationer, uden at de omtales i hans text. 
I tabel no. 10 aftrykkes efter ham nogle saadanne forsøg. 
I det første her anførte forsøg (forsøg no. 19) tiltager patienten i 
6 døgn 0,8 kg. i vegt, og i næringen er der kun 96,6 gr. kvælstof, 
medens der i urin og fæces tilsammen udskilles 100,8 gr. Og i næste 
anførte forsøg (no. 35) er hos en anden patient vægtforøgelsen 0,8 kg., 
medens der udskilles 16,2 gr. mere kvælstof, end der optages. I de næste 
4 dage (forsøg no. 36) udskiller patienten fremdeles 2,6 gr. mere kvælstof, 
end næringen indeholder, og øger dog 0,6 kg. i vægt. Indtil næste forsøg 
er der 4 dage, hvori ingen analyser er gjort, og i de derpaa følgende 4 
dage (forsøg no. 37) er der omtrent balance mellem indtægt og udgift 
af kvælstof (indtægt 64,8, udgift 64,6) og en vægtforøgelse af 0,5 kg. 
At de her anførte vægtforøgelser ikke beror paa retention af vædske 
eller fæces, fremgaar tydelig af tabellerne og sygehistorierne. Patienterne 
var alle under observation i længere tid, og vægtforøgelsen var regel- 
mæssig og forbundet med et tiltagende velbefindende og tiltagende 
kræfter hos patienterne. Afføringen var ogsaa hos dem alle normal og 
regelmæssig og diuresen rigelig. 
I de foran omtalte casus er stofvexelforholdene forsaavidt klare, at 
der ingen anden mulighed er, der tilfredsstiller forsøgene, end at antage, 
at patienterne har tabt æggehvide samtidig med, at de har øget i fedt i 
den grad, at fedtforøgelsen har mere end kompenseret æggehvidetabet. 
Noget mere utydelige er forholdene i min næstsidste casus, tilfælde 
no. 11 (tabel no. 7), en 13 aar gammel gut, der observeres 1 4 maaneder 
indtil døden. 
I den første forsøgsrække, der er 25 sammenhængende døgn (forsøg 
no. 35—40), er der 507,0 gr. kvælstof i næringen, medens der udskilles 
511,0 gr. i urinen, — forsaavidt altsaa de samme forhold som under det 
næstforegaaende tilfælde. Men trods at næringen her er ligesaa rigelig 
