1898. No. 10. STUDIER OVER SUKKERSYGE. 75 
Ved sektionen findes der (som saa hyppig hos diabetikere) udbredt 
fedtdegeneration af alle indvendige organer. Dette tyder ogsaa paa, at 
kvælstofomsætningen har været pathologisk forøget, saaledes som oven- 
for udtalt, idet man af flere undersøgelser, specielt Bauers! studier 
over stofvexelen ved phosphorforgiftning, ved, at der under fedtdegene- 
ration sker et pathologisk henfald af eggehvidemolekylet paa den maade, 
at der afspaltes fedt, som afleires i organismen, medens en kvæstofholdig 
komponent afspaltes og urinens kvælstofmængde tiltager stærkt. 
Sidste tilfælde er en liden pige paa 9 aar. Hun lider af den lette 
form af diabetes. Hendes assimilationsgrændse for kulhydrater ligger 
under det første forsøg (no. 46) ved omtrent 10 gr. kulhydrater og sti- 
ger under behandlingen til omtrent 20 under forsøg no 47. Hendes 
vægt kontrolleres hver uge og viser en meget langsom stigning. Den 
er omtrent 20 kg. 
Forsøgsrækkerne er her for korte til, at man kan faa noget nøiagtigt 
indblik i hendes stofvexel. Men at der er et pathologisk æggehvide- 
henfald, sees dog, idet hun stadig udskiller mere kvælstof, end der er 1 
næringen. Tydelig sees det ogsaa ved at sammenholde de 2 forsøgs- 
rækker, at det pathologiske æggehvidehenfald er bedret samtidig med, 
at assimilationsgrændsen for kulhydrater er steget. Under forsøg no. 46 
udskiltes saaledes i 3 døgn i urinen 6,8 gr. mere kvælstof, end nærin- 
gen indeholdt, medens der i forsøg no. 47 i 4 døgn kun udskiltes 1,1 
gr. mere. Dette er et forhold, der fuldstændig svarer til, hvad der er 
anført under omtalen af Wegelis casus. 
Hos 5 af mine patienter er der saaledes paavist et pathologisk 
æggehvidehenfald. Ikke uden interesse er det, at af disse 5 er de 3? 
børn. Naar man derfor tager hensyn til sukkersygens relative sjelden- 
hed hos børn, er det rimeligt at denne kvælstofanomali ikke er saa al- 
mindelig, som det skulde synes efter det foran anførte. At anomalien 
er saa udpræget hos børn, stemmer med den almindelige erfaring, at 
stofvexelsforstyrrelser altid optræder med voldsomme former hos børn. 
Dette staar igjen formentlig i forbindelse med, at der til barneorganismens 
stofvexel stilles langt større fordringer end til den voxnes. Barnet skal 
ikke alene vedligeholde sin organisme, men ogsaa voxe og udvikle sig. 
Kommer der derfor her en anomali i stofomsætningen, saa gjør den sig 
meget stærkere gjældende end hos den voxne og virker mere deletært. 
Derfor er det ogsaa af interesse, at der er paavist pathologisk ægge- 
1 Bauer: Zeitschr. f. Biologie. Bd. 7. 1881. pag. 63. 
2 Dertil kommer ogsaa det af Wegeli beskrevne tilfælde, 
