82 J. THESEN. M.-N. Kl. 
Pathogenese. 
Mer fra den tid, da Cl. Bernard gjorde sit berømte sukkerstik, 
har man haft sin opmærksomhed henvendt paa forandringer i central- 
nervesystemet som aarsag til sukkersyge, og talrige er de kliniske er- 
faringer, hvor man har seet en diabetes udvikle sig i tilslutning til en 
organisk hjernelidelse (f. ex. en traumatisk hjerneaffektion). Det ligger 
derfor nær at antage, at en forandring i disse organer er tilstede selv i 
de tilfælde, hvor ingen andre kliniske symptomer eller grovere anatomi- 
ske forandringer peger paa, at sygdommen er af central oprindelse. 
Overlæge dr. Harald Holm har derfor velvillig foretaget ‘en noiagtig 
mikroskopisk undersøgelse af den forlængede marv af to af mine pati- 
enter. 
Det ene tilfælde er en temmelig akut diabetes hos en ung mand. 
Emaciationen er først begyndt 3—4 uger før døden. Der findes: «i hele 
medulla oblongata virkningen af en akut ødematøs proces, der viser sig 
ved stærkt blodfyldte vener, ødematøs opblæsning af gangliecellerne, 
mest af de smaa celler, og dertil i alle baner opløsning af nervefibrenes 
marvskeder, hvilket kan forfølges lige ud i de udtrædende nerverødder 
(stærkest udtalt for vagusrøddernes vedkommende)». 
Den anden casus er en gammel kone, hos hvem sygdommen har 
havt det kroniske forløb, der er almindeligt i den ældre alder. Der 
findes «ingen tydelige abnormiteter i medulla oblongata. I de udtræ- 
dende vagus-glossopharyngeusrødder sees dog enkelte sclerotiske marvløse 
striber«, 
Nogen distinkt fokalaffektion, der kan tydes som sygdommens egent- 
lige aarsag, blev saaledes ikke paavist, og fundene er i det hele saa 
ubestemte, at de kun kan faa verdi, hvis de kan suppleres med en 
rekke fremtidige lignende observationer. 
