igiO. No. 6. DE MØRKE MAANEDERS INDLLYDELSE PAA BLODET. 47 



Kap. 3. Metoder til bestemmelse av blodets 

 hæmoglobingehalt. 



jcy; har desværre ikke kunnet le\ere nogen udierligere omtale og 

 mere indgaaende kritik av de i de følgende kapider berorte tnetoder. Det 

 er saa meget mere beklagcligt, som ialfald hæmoglobinet formentlig maa 

 ansees som en av de vigtigste — om ikke den vigtigste — bestanddel av 

 blodet; for menneskets og ovrigc hvirveldyrs vedkommende er denne sub- 

 stans bæreren av det for organismens funktion nødvendige surstof og hos 

 de samme knyttet til de rode blodlegemer; paa forhaand var jeg ogsaa 

 bestemt paa at lægge vegten hovedsagelig paa bestemmelsen av de rede 

 blodlegemers volum og av blodets hæmoglobingehalt; men økonomiske 

 hindringer lagde sig her i veien for anskaffelsen av de dertil nødvendige 

 instrumenter, saa jeg maatte nøies med at foretagc undersøgelser i de 

 nævnte retninger med metnder, der cfter min mening ikke kan holde mani 

 med selv beskedne fordringer til vidcnskabelig nøiagtighed og finhed. 

 Selv den teoretiske del av opgaven har vokset mig over hovedet under 

 de arbeidsvilkaar, hvorunder jeg var stillet; et blik paa den i original- 

 arbeidet vedfoiede literaturfortegnelse vil let gjøre dette forklarligt. Det 

 folgende maa derfor delvis kun bctragtes som en samling av spredte no- 

 tiser under min gjennemgaaelsc av den literatur, som foreløbig stod til 

 min disposition; de bemerkninger, jeg for egen regning har knyttet dertil, 

 maa ikke opfattes som nogen >kritik<, — kun som løse strøtanker, som 

 jeg vikle have forfulgt videre og eventuelt irettelagt med eksperimentelle 

 beviser, hvis tid og leilighed havde været mig gunstige. 



Med de ovennævnte forbehold \il jeg da nu gaa over til at behandle 



mctodcnir til bcxtoiunclscn av blodets liainoglobiiigeltalt. 

 jeg forbigaar her min i originalarbeidet anførte omtale av den keimske 

 og den spektrokoloriinetriske metode og vil mer udførlig gaa ind paa 



(hn kolorimetriske metode, 

 hvis hovedprincip er en sammenligning mellem farven av en fortyndet 

 blodopløsning og en anden kjcitdt farveskala. 



