igiO. No. 7. AKTINOMVKOSEN. lOl 



er det saaledes at det retroperitoneale bindevæv angripes; prævertebrale 

 flegnioner ser man saaledes med arrosion av columna vertebralis paa vanlig 

 maate; hyppig er dog ikke dette. Derimot er en utbredning ned i det 

 lille bækken og en sekundær utbredning til organerne her forholdsvis 

 almindelig. Paa denne vis ser man saaledes avkapslede aktinomykotiske 

 abscesser i fossa Douglassi omkring genitalia interna, omkring urin- 

 blæren, i væggen av tuberne eller i disses indre, i ovarierne etc. Store 

 faste infiltrater av utseende som pseudomembranerne ved de kroniske 

 salpingiter, ooforiter eller parametriter kommer da island, og ofte er det 

 først den mikroskopiske undersøkelse post mortem, som bringer klarhet 

 over av hvad art sygdommen er; vor kas. XIX illustrerer dette paa bedste 

 maate. Ved disse lokalisationer i det lille bækken kommer det forøvrig 

 ofte til gjennembrud, til blæren (cfr. kas. XXIII), rectum, vagina, uterus, eller 

 sænkninger nedover i bindevævet i det lille bækken, — med abscesdannelse 

 omkring vagina, omkring rectum etc. Det vil i saadanne indviklede tilfælde 

 ofte omtrent være umulig at opgjere sig en begründet mening om hvor 

 utgangspunktet oprindelig har været, og ad hvilke veier Infektionen har bredt 

 sig. Det stiller sig ogsaa av den grund, og fordi utbredningen saa ofte netop 

 gaar til det lille bækken, noget tvilsomt med de saakaldte primære aktino- 

 mykoser i det lille bækkens organer, især i tuber og ovarier. 



Man ser ogsaa undertiden — endog tidlig i sygdommen — en sænk- 

 ning av abscesserne langs iliakalkarrciic med utvikling av abscesser paa 

 laaret, langs muse. psoas etc. ; hofteleddet kan angripes. Det hænder da 

 ogsaa at iliakal- eller femoralkarrene angripes med tromboflebit som resultat. 



Overensstemmende med det hyppige utgangspunkt i heire ileocoekal- 

 region ser man ganske ofte en utvikling av retroperitoneale abscesser paa høire 

 side, omkring lioiir nyre og, hvad der er vigtigere, længer op, utad og 

 bakut for leveren. Isaafald pleier det ikke at vare længe for ogsaa leveren 

 angripes sekundært med store purulente infiltrater langt ind i leversub- 

 stansen. De derved dannede store leverabscesser, hvis utstrækning man 

 paa forhaand ikke kan ha nogen mening om — ofte er de knytnævestore 

 til barnehodestore — viser et for aktinomykosen ganske karakteristisk 

 utseende (cfr. pl. II, fig. i og tekstfig. 3, side 86); man har nemlig for sig et stort 

 gulgrønt puriformt infiltrert parti, som er gjennemsat av eiendommelige stripe- 

 og netformete blaasorte tegninger der viser resterne av det nekrotiske lever- 

 parenchym. Saadanne leverabscesser er relativt hyppige og oftest opstaaede 

 ved en kontinuerlig fortsættelse av betændelsen utenfra over paa leverparen- 

 chymet. Derimot er hæmatogent opstaaede leverabscesser av aktinomykotisk 

 natur efter vor erfaring langt sjeldnere. Dette er dog ikke alles erfaring, idet 

 det fra forskjellig hold, navnlig av praktiske kirurger (f. eks. v. Bonsdorff), 



