128 HARBITZ OG GRØNDAHL. M.-X. Kl. 



Undertiden kan de være tilstede i stor mængde og spredte utover nogen- 

 lunde jevnt i gran ulationsvæ vet; det mikroskopiske billede kan da minde 

 meget sterkt om et kjæmpecellesarkom. Vor kasus IV av de pulmonale former 

 illustrerer dette: 1 de infiltrerte vægger omkring en subfrenisk absces, 

 hvormed sygdonimen debuterte, fandtes der fra forst av saadanne masser 

 av kjæmpeceller at diagnosen længe var uklar, saa meget mere som paa- 

 \isningen av de aktinomykotiske rosetter først lyktes en tid efter. 



Som sagt — hverken celleformerne eller anordningen er karakteristisk 

 ved de aktinomykotiske betændelser; det samme gjælder ogsaa for de 

 relativt sjeldne aktiiwmykomcr, som vi for har beskrevet en del eksempler 

 paa. Ogsaa disse er opbygget av et almindelig granulationsvæv; der er 

 blot den ting at merke, at man her forefinder et mere uttalt billede av en 

 kronisk betændelse med en betydelig nydannelse av et cellefattig sklerotisk 

 væv i et i — 2 cm. tykt lag omkring de mere centrait liggende abscesser. 

 Den reaktive bindevævsnydannelse er her med andre ord særdeles be- 

 tydelig, og da samtidig avgrænsningen mot de omkringliggende væv og 

 organer er nogenlunde skarp, fremkommer de svulstlignende dannelser 

 som man gjerne kalder aktinomykomer. 



I dette aktinomykotiske granulationsvæv ligger nu hist og her abscesser 

 og piisfyldte fistelganger med de spccifike kuiigloiiieniter af soppen, artiiio- 

 myccs-koriwne. Pusset viser sig at beståa av almindelige polynukleære 

 leukocyter i alle mulige former og alle mulige stadier indtil totalt henfald. 

 De tiltar i mængde indover og danner især en tyk zone omkring actino- 

 myces-kornene, som ligger centrait, tæt indesluttede av disse leukocyter. 



Disse konglomerater er da det mest karakteristiske i det mikroskopiske 

 billede. Allerede i almindelige snitpræparater farvede f. eks. med hæma- 

 toksylin-eosin træder de tydelig frem. Man ser dem isaafald gjerne som 

 blaafarvede rosetlignende klumper liggende i en tæt hop av leukocyter, 

 ofte ved en homogen opsvulmet og rødfarvet randzone adskilte fra leukocy- 

 tcrne. Det centrale parti kan man undertiden se bestaar av et virvar av 

 traadete masser; den perifere randzone kan man likeledes se viser en mere 

 eller mindre tydelig radiær stripning; derimot faar man ikke se kolbeformete 

 prominenser. Med en del praktisk ©velse vil man straks av den eien 

 dommelige form og farvenuancen kunne erkjende at man har for sig 

 actinomyces-korn, selv om de enkelte bestanddele i disse korn ikke kan 

 erkjendes. Dette gjælder især ifald kornene er friske. Vanskeligere er 

 det derimot hvis kornene er gamle, sterkt degenererte. Isaafald vil baade 

 den karakteristiske form tape sig, grænserne blir mere utydelige, og nogen 

 struktur lar sig ikke længere erkjende. Farvningen blir ogsaa da en anden; 



