igio. No. 7. AK.TINOMYKOSEN. 14g 



Brl'.ns fik fra en bukaktinomykose renkultur av en actinomyces som 

 han mente indtok en mellemstilling melleni den Boströmske og WolfF- 

 Israelske, idet den i kulturen mest lignet den forstnævnte, men i mikro- 

 skopisk præparat den sidste. Begge de 2 sidstnævnte undersøkere fik- 

 kun negativt resultat av sine dyreforsøk. 



Mertens er den eneste, der paa grund av sine forsøk mener at ha 

 paavist at Boström's og Woiff-Israors actinomyces-arter er den samme sop. 

 Fra en kjæveaktinomj-kose, der antoges utgaat fra en karies tand, og hvor 

 pusset var stinkende, dyrket han ved 37° i buljong en sop der vokste 

 som smaa korn paa bunden. Overføring paa agaroverflate fra buljong- 

 kulturen gav ingen vekst uten ned i rifter i agaren, Efter overførelse av 

 buljongkulturen gjennem 5 generationer kom i den 6te en begyndende 

 overflate-vekst, og soppen begyndte at bli aerob. Den vokste paa agar- 

 overflate, og efter 9 maaneders overføring kunde den endog bringes til at 

 gro paa gelatineoverflate ved værelsetemperatur. Hans sop forandret 

 saaledes karakter, idet den fra at være anaerob og blot vokse ved 37° 

 blev aerob og kunde gro ved værelsetemperatur. Han forsøkte at faa frem 

 kolbedannelse ved at indsproite kultur i oiet paa kanin og fik ogsaa en 

 slags dannelse av korn med kolber, som imidlertid efter avbildningen ser 

 noksaa problematisk ut. Kolbedannelse kom kun ved indspreitning av le- 

 vende kultur og antoges for et produkt av en degeneration saavel av 

 myceliehyllet som av mycelietraadens indre. Mertens mener herved at 

 ha paavist, at den patogene actinomyces er en art der er aerob i naturen 

 paa kiirn og græs og i den dyriske organisme blir anaerob, samtidig som 

 den faar patogene egenskaper. I kultur avtar virulensen og patogeniteten 

 ogsaa. Han støtter sig herved ogsaa til Gasperini, der antar at jo mer 

 surstoftrængende en actinomyces-art blir, desto mer taper den i virulens. 



Disse fund er aldrig senere bekræftede, og hans paastand om overens- 

 stemmelse mellem soparterne maa ansees som ubevist. 



Foruten fra disse tilfælde av virkelig klinisk aktinomykose er der 

 ogsaa rendyrket aerobe arter fra ansamlinger i taarekanalerne og horn- 

 hinde-ulcerationer (N.\myslo\vski). Om det i disse eller specielt det sidste 

 tilfælde virkelig er en actinomyces som er den ætiologiske faktor, eller om 

 den blot f. eks. er en tilblanding som nedslag fra luften, kan være tvil- 

 somt. Man vet jo hvor overordentlig utbredt aerobe actinomyces-arter 

 forekommer. 



1 motsætning til disse aerobe actinomyces-fund kom der ogsaa fra en 

 række forskere meddelelse om dyrkning av helt eller i det væsentlig au- 

 arrnbc actiiioiiiyccs-aiicr som stemte overens med Wolflf-Israel's typus. 



