IQIO. No. 7. AKTINO.MVKOSEN. 1 79 



Paa venstre underkjæves midte findes et appelsinstort frembuget parti 

 med en fistelaapning i midten. Denne fører ind i en valnottstor absces mel- 

 lem huden og benhinden, opfyldt med gulrøde granulationer og pus med 

 massevis av korn. P'istelen (ører videre ind i kjævebenets nedre rand, hvor 

 napningen er omgit av osteotyter og granulationer. Marvhulen i benet synes tri. 

 Tænderne er luldstændig normale. Paa ind- og utsiden av tandrækken tindes 

 en liten punktformet slimhindedefekt, som paa indsiden forer ind i et aktino- 

 mvkotisk granulationsvæv. Nuget stråa eller snerp kunde ikke paavises. 



Kornene er temmelig store, blote, graagule. Mikroskopisk viser det sig at 

 en del indeholder kolber, en del ikke. Utstrj'kningspræparat viser saavel godt far- 

 vet som daarlig farvet og kornet mycel. Der er massevis av tilblandede mikrober. 



Kii/tiirforsuk mislyktes paa grund av den sterke blandingsinfektion. 



2 marsvin (dyreprot. no. 144 — 1910) podedes med opslemniede koi-n. 

 Begge dræptes efter 27 dage. Det ene var normalt. I det andet dyrs lever var 

 der en ertstor absces, hvori ikke lot sig paavise sop. 



Denne samling kvægaktinomykoser er gaiiske illustrerende. Vi skal ikke 

 gaa ind paa selve de patologisk-anatomiske forandringer, der er tilstrækkelig 

 omtalt i veterinærlitteraturen I jfr. 1\itt|. \'ore kasus er imidlertid en ganske 

 god illustration til infektionsmaaten. Man maa anta at samtlige er inficert 

 gjennem en lædcrl sliniliiiide, naar undtages nr. 4, som kan tænkes inficert 

 gjennem en senere utfalden tand (hvorom der dog ikke foreligger nogen 

 oplysninger) eller under tandskiftet. Saavel 3 — 5 — 6 som 7 viser infektion 

 gjennem gingiva, og det er i de 2 sidste særlig illustrerende hvorledes der 

 findes ganske smaa slimhindedefekter i nærheten av tænderne. I nr. i — 2 

 — 3 og 4 fandtes stråa og snerp (av byg) staaende i granulationsvævet og, 

 som pl. II, fig. 4 viser, like i nærheten av actinomyces-korn. Om man derav 

 kan slutte, hvad f. eks. Boström har gjort, at fremmedlegemet virkelig er bæ- 

 reren av den inficerende sop, kan være tvilsomt saalænge man ikke med 

 sikkerhet har dyrket den patogene art fra selve snerpet eller set den i marv- 

 kanalerne. I vore tilfælde har luftkanalerne været fjddte med kokker, men 

 ikke mycel. Hvad paavisningen av patogene arter i naturen angaar, skal vi 

 henvise til hr. Hagems oversigt (kap. \'I1). 



Videre har vi ved dette materiale faat alle arter av actinomyces-korn til 

 undersøkelse tydeligere end der sker f eks. ved menneskeaktinomykose. Vi 

 har de virkelige virulente og friske korn med god farvning og ingen 

 kolbedannelse i nr. 5 og maaske 6, og i samtlige de andre tilfælde har vi 

 de mer degenererte indtil helt avdøde korn med daarlig farvning, kolbe- 

 dannelse og endelig forkalkning. 



Det er i det hele vor erfaring at hos kvæget viser actinomyces- 

 kornene som oftest en tydelig kolbedannelse som tegn paa en kraftigere 

 reaktion fra organismens side, og de er derfor ogsaa næsten eller helt 

 avirulente. 



Selve dyrkningsforsøkene har væsentlig git negative resultater. Dette 

 skyldes ferst og fremst den sterke blandingsinfektion som næsten altid har 



