l88 HARBITZ OG GRØNDAHL. M.-N. Kl. 



helbredelse efter i^'o aars forløp, og hvor der var anvendt meget energisk 

 jodkaliumterapi. 



Det av dr. Thesen refererte tilfælde av en kronisk forløpende pul- 

 monal aktinomykose (cfr. kap. II) har ogsaa sin interesse i terapeutisk 

 henseende (tilsynelatende god virkning av jodkalium). 



Ogsaa andre midler har været anvendt, men med forholdsvis litet 

 utbytte. Billroth foreslog saaledes en tnbeykidin behandling, nærmest paa 

 grundlaget av den store likhet mellem aktinomykosen og tuberkulosen. 

 Det har ikke fert til noget. 



HocHENEGG foreslog i 1887 at anvende smørekure, og Ducar anvendte 

 hvor det var blandingsinfektion, antistreptokokserum for at ramme de øvrige 

 mikrober, men uten noget resultat, mens Biegler ' benyttet staphylococcus 

 aureus' stofskifteprodukter med tilsynelatende godt resultat. 



Av andre jodmidler blev av Borner 1905 foreslaat jodipiii. Han be- 

 handlet en aktinomykose i underkjæveregionen uten kirurgisk indgrep, blot 

 med jodipin subkutant og indvendig. Behandlingen varte i 5 mdr., og 

 patienten fik i alt 600 ccm. 25 °/o jodipin intramuskulært og 438 spiseskeer 

 indvendig. Nylig har ogsaa Mayr foreslaat injektion av 25 ^ '(, jodipin hos 

 kvæg. Hoffmann (Munch. med. Woch. 1906 pg. 449) har blot set forbi- 

 gaaende virkning. 



Jodipin har i vore kasus fundct liten anvendelse som behandlingsmiddel. 

 Et tilfælde hvor det er brukt tilsynelatende med godt resultat av dr. Semb, 

 er kasus V blandt de abd. former, hvor der blev foretat jodipininjektioner 

 gjennem flere aar. Tilfældet endte med helbredelse. 



Ved siden av den specifike har naturligvis ogsaa den almindelige 

 roborerende behandling stor betydning (Tscherning, Ammentorp); av vigtig- 

 het er ogsaa gode hygieniske forhold og lignende. 



Forøvrig gjælder det, hvad man vel maa ha i erindringen ved dis- 

 kussionen om et middels nytte, at den aktinomykotiske betændelse i sit 

 forløp er overmaade lunefuld. Som det mange ganger er fremhævet i det 

 foregaaende under omtalen av sygdommens forskjellige lokalisationer, ser 

 man tilfælde som ender letalt til trods for tidlig og energisk behjndling, 

 baade medikamentell og kirurgisk. Paa den anden side træffer man tilfælde 

 som ogsaa behandles tilsynelatende uten virkning, som gaar sin gang med 

 stadig nye eruptioner, men holder sig til et organsystem eller en region, 

 uten at sygdommen generaliserer sig, og til slut kan helbredelse indtræde 

 hvor ethvert haap herom tilslut var opgit. 



' Cit. Ruhräh. 



