I go 



HARBITZ OG GRØNDAHL. M.-N. Kl. 



island til at producere et farvestof; i dyrelegemet er saadant aldrig obser- 

 vert. Hvorledes deres virkning forøvrig er i dyreorganismen, er meget 

 litet kjendt. 



Allerede de første forskere der har beskjæftiget sig noget mere med 

 soppen, har været klar over at den har hat litet giftige virkninger paa 

 organismen, ialfald generelt. 



Det er derfor først fra de sidste aar at der foreligger nogle faa under- 

 søkelser over toksiditeten av actinomyces, og disse arbeider er litet fuld- 

 stændige. De er foretat med tilsynelatende aerobe stammer, som imid- 

 lertid ikke er nærmere specificerte. 



Poncet, Laco.\ne og Thevenot undersøkte i 1907 actinom3'ces' indvirk- 

 ning paa næringssubstratet, saavel paa fast som flytende, men kom til det 

 resultat, at der ikke producertes noget toksin, men at soppen ved d3're- 

 eksperimenter blot virket ved sin tilstedeværelse. 



Fra samme aar findes en storre undersøkelsesrække av Verliac. Han 

 finder at der ikke produceres noget toksin som kan gjenfindes i nærings- 

 medierne; toksinet er altsaa bundet til bakterielegemet. Indsprøites levende 

 kultur under huden paa et kaninøre, saa dannes her en svulst av utvandrede 

 celler; den varer ca. 3 mdr.; spreltes intratrachealt, saa dannes knuter i 

 lungerne. At disse forandringer skyldes toksin, bevises ved at de ogsaa 

 fremkaldes med døde kulturer, men her i storre mængde og med hurtigere 

 forløp. Dette toksin niaa derfor være bundet til bakterielegemet li likhet 

 med tuberkelbacillens endotoksin), og det har lykkes Verliac at ekstrahere 

 dette stof. Hvis man injicerer det, faaes de samme histologiske forandringer 

 som ved Injektion av kulturer, men i cndnu hoiere grad. 



Selv har vi ogsaa hat anledning til at konstatere at ialfald buljong fra 

 gamle kulturer av den Wolff-Israelske actinomyces-art ikke' har nogen 

 toksisk virkning paa marsvin. Videre forsøk over dette emne er ikke 

 ar.stillet. Det har nemlig sine store vanskeligheter, da veksten altid er saa 

 sparsom at man har for smaa mængder av materiale at arbeide med. 



Av undersøkelser over andre stofskifteprodukter foreligger yderst faa. 

 I det sidste aar har Chiarolanza forsøkt paavisningen av liæmolysin- og 

 leiikocidin-'proàukûon hos en aerob actinomyces-art samt en streptothrix 

 (pyogenes), men han har ikke kunnet finde nogen saadan. 



Bevis for toksindawielscn kan man som bekjendt ogsaa skaffe ad en 

 ganske anden vei, — nemlig ved paavisningen av dyre- eller menneske- 

 legemets produktion av specifike antistoffer. En saadan paavisning vil ogsaa 

 være av overmaade stor betydning for diagnosen, og da vi har beskjæftiget 

 os endel med disse undersøkelser, skal vi i det følgende behandle dem 

 noget nærmere. 



