10 
marckiana är det tydligt, att arten ej längre kan uppfattas som 
enhetlig, som en elementarart, utan en tolkning af mutanterna som 
extrema nykombinationer af redan hos stamarten förefintliga, på 
olika individer utdistribuerade egenskaper, får större sannolikhet 
för sig. I själfva verket visar det sig, att åtskilliga af de skäl, som 
DE VRIES anför som stöd därför, att mutanterna skulle vara af 
annan natur än varieteterna hos en art, ej vid närmare granskning 
kunna sägas vara bevisande. 
En skillnad mellan mutanter och varieteter skulle ligga däri, att 
de förra representera förändringar i alla växtens organ, under det 
att varieteterna skulle skilja sig från stamarten endast med afseende 
på ett visst organ. Såväl mutant som varietet anser DE VRIES 
dock skilda från stamarten i endast en egenskap, hvilken emellertid 
hos mutanterna skulle hafva en korrelativ verkan i hela växten, 
hvarför PrATtE träffande karaktäriserat dem som habitusföränd- 
ringar. Emellertid har det i mina försök visat sig, att rödnervig- 
hetsfaktorn inom 00. Lamarckiana har en dylik korrelativ verkan. 
Finnes den tillstädes, blir växten ej blott rödnervig, utan dess 
frukter bli längre och fruktspiran glesare, dess bladskifvor slätare, 
bladgrönskan mindre intensiv och bladen större än hos en hvit- 
nervig individ. De röd- och hvitnerviga individerna bilda således 
redan inom stamarten habituellt tämligen skilda typer, förorsakade 
af endast en egenskapsdifferens, och habitusändringen hos mutan- 
terna är således ej något för dessa karaktäristiskt. 
Den viktigaste karaktären för en mutant skulle emellertid vara, 
att den är diskontinuerligt skild från stamarten. Visserligen äro 
de af DE VRIES beskrifna mutanterna som »typer» diskontinuerligt 
skilda från O. Lamarckiana, men ser man på de enskilda egen- 
skaperna, visar det sig snart, att dessa äro rent kvantitativa för- 
ändringar af stamartens karaktärer. Just de kvantitativa egen- 
skaper, för hvilka jag påvisat differenser, bilda hos vissa mutanter 
karaktäristiska kännetecken. Med afseende på bladgrönskan ut- 
märkes ÖO. albida af hvitgröna, O. rubrinervis af grågröna, O. scin- 
tillans af mörkgröna och O. gigas af blågröna blad; med afseende 
på höjden bilda O. lata och O. leptocarpa extrema varianter; be- 
träffande polymeri i märkeskransen bildar O. lata en variant åt 
plussidan; med hänsyn till kronformen utgöra O. gigas och O. albida 
varianter med tendens till skållik krona. Äfven med afseende på 
andra egenskaper visa sig mutanterna vid studium af hvarje egen- 
skap för sig vara rena plus- eller minusvarianter. 
