11 
Kan man därför visa, att en mutanttyp ej är fast, utan att 
varianter förekomma, som innehålla vissa egenskaper af en typ, 
vissa af en annan, eller att inom en viss typ flera parallela for- 
mer existera med en del egenskaper gemensamma, men differerande 
i andra, så är uppfattningen af mutanterna såsom förorsakade af 
spontan tillkomst eller förlust af en enda egenskap ej möjlig att 
upprätthålla, utan sannolikheten blir stor för, att de äro extrema 
kombinationer af i stamarten förefintliga karaktärer, som inom 
denna, morfologiskt sedt, endast åstadkomma en kvantitativ varia- 
tion, men som vid sitt sammanträffande bilda en diskontinuerligt 
skild variationsprodukt. Sådana parallelformer finnas också, och 
stundom bilda de hela mutantgrupper. Jag bortser här från dubbel- 
mutanterna, som ju mycket väl skulle kunna förklaras som resul- 
tatet af en förening af tvenne muterade gameter. Svårare blir 
emellertid en sådan förklaring, då, såsom jag funnit, en form kan 
visa karaktär af 4 eller 6 mutanter och dessutom vissa säregna 
egenskaper. Omöjlig blir en sådan förklaring, då det visar sig, att 
kring en viss mutant kunna gruppera sig flera skilda former, som 
endast i en viss karaktär öfverensstämma, men skilja sig i andra. 
Så t. ex. gruppera sig kring DE VRIES' O. rubrinervis åtskilliga sins- 
emellan mycket olika former, som öfverensstämma med denna en- 
dast i starkare färgade knoppar än stamartens — och till och med 
knoppigmenteringen företer ärftliga differenser. En dylik mutant- 
grupp ha vi äfven kring O. lata. Knoppigmenteringen hos O. ru- 
brinervis och OO. latas egendomliga bladkaraktärer kunna således 
ingå i kombination med helt andra egenskaper än dem, med hvilka 
de äro till synes korrelativt förbundna hos pE VRIES former. Mellan 
0. gigas och O. Lamarckiana har jag funnit trenne rent kvantita- 
tiva gradationsformer, förbindande stamart och mutant. Dessa 
fakta tala alla för den uppfattningen, att mutanterna äro nykombina- 
tioner, ej spontana variationer. 
En annan fråga blir, om mutanterna äro plus- eller minuskombina- 
tioner, om de innehålla flera eller färre egenskaper än en individ 
med ännu bibehållet Lamarckiana-utseende. DE VrieEs uppfattade 
i sin »Mutationstheorie» de flesta mutanterna som progressiva, 
d. v. s. som former, hvilka hvardera ha en egenskap mer än stam- 
arten. I ett nyligen utgifvet arbete bar han emellertid frångått 
denna uppfattning och anser i likhet med GATES endast O. gigas 
såsom en progressiv mutant. 
Utan tvivel äro också flertalet mutanter att betrakta som former, 
