12 
hvilka uppstå, först då ett visst antal egenskaper bortklufvits. Jag 
har redan med afseende på rödnervighetsegenskapen visat, att 
denna — om jag så får säga — hindrar mutationen, d. v. s. först 
då denna egenskap bortklufvits, så att vi få hvitnerviga individer, 
kunna vissa af mutanterna uppträda. Med afseende på neryfärgsegen- 
skapen äro de således tydliga recessiva former. Att de äfven äro 
det med afseende på andra egenskaper, alt de således äro minus- 
kombinationer, visas vidare däraf, att de vid korsning med stam- 
arten vid den redan i F, försiggående klyfningen uppträda i mindre 
?/o än denna. Dominansen ligger således åt stamarten till, och 
fattar man denna som uttryck för närvaron af positiva enheter — 
hvilket är den allmänna åsikten bland ärftlighetsforskarna — skulle 
således stamarten innehålla flera positiva enheter än mutanterna. 
Mest frappant visas emellertid mutanternas natur af recessivkom- 
binationer däraf, att de vid korsning med hvarandra syntetiskt 
uppbygga stamarten. Här ha vi precis samma förhållande som 
påvisats för t. ex. Lathyrus oderatus och Antirrhinum majus, att vissa 
färgvariationer vid korsning uppbygga vildformens färg, eller för 
möss och dufvor, att vissa färgraser vid korsning ge en bastard 
med husmusens och klippdufvans färgdräkt. 
I likhet med GaATtES och DE VRIES anser jag emellertid O:; 
gigas bilda ett undantag!), så till vida som den tydligen är en 
pluskombination. Jag stöder emellertid denna min uppfattning 
icke på det funna dubbla kromosomantalet hos denna mutant, utan 
därpå, att den vid bastardering med stamarten ger helt annat re- 
sultat än öfriga mutanter. I F, utklyfves således ej mutant och 
stamart, såsom annars i mutationskorsningarna, utan F, blir en- 
hetlig och starkt erinrande om OÖO. gigas. Dominansen ligger såle- 
des åt O. gigas till. I följande generationer skulle enligt DE VRIES 
den ifrågavarande bastarden hålla sig konstant. 
För tolkningen af O. gigas natur synas mig följande fakta vara 
viktiga. 
Ur O. Lamarckiana har jag erhållit tvenne gigas-mutanter, af hvilka 
ingendera öfyverensstämmer med DE VrRIES” form, utan båda beteckna 
gradationer mellan O. Lamarckiana och denna. Den ena, som jag 
erhöll 1911, visade svagt utpräglade gigas-karaktärer och var äfven 
babituellt närmast af Lamarckiana-typ, så att den i en stor kultur, 
där man ej kunnat undersöka hvarje individ för sig, säkerligen 
1 Äfven O. rubrinervis torde, åtminstone med afseende på inflorescenspigmente- 
ringen vara en pluskombination. 
2 Pp 
