15 
lata och gigas-scintillans och vidare gigas-former med elliptica- och 
nanella-egenskaper. Af största intresse är emellertid att dessa for- 
mer ej voro diskontinuerligt skilda från O. gigas, utan man hade 
flera mellanformer, som endasti vissa delar af växten visade karaktärer 
af andra mutanter af O. Lamarckiana, och som således voro partialmu- 
tanter. Det är därför tydligt, att vi ej kunna ha endast en differens mel- 
lan O. gigas och dessa öfriga mutanter, utan de äro skilda i flera egen- 
skapsenheter, och dessa kunna hvar för sig träda i kombination med 
gigas-typen. Inom O. gigas synes således samma variationsprocess 
försiggå som inom OO. Lamarckiana, endast med den skillnaden, 
att inom gigas-typen äfven de partiella mutanterna (kombinatio- 
nerna) äro morfologiskt iakttagbara, under det att hos O. Lamarcki- 
ana endast slutkombinationen är morfologiskt skild, och de par- 
tiella kombinationerna äro kryptomera. Till följd häraf blir O. La- 
marckianas variation till synes diskontinuerlig, O. gigas kontinuer- 
lig. Morfologiskt äro således kombinationsprocessen inom båda 
olika, men säkerligen ej fysiologiskt och genetiskt. 
Åtskilliga fakta synas således antyda, att O. Lamarckianas muta- 
tion ej är att betrakta som en vwvariationsföreteelse sui generis, utan 
säkerligen vid en ingående hybridanalys af artens egenskaper skall 
visa sig följa samma ärftlighetslagar som andra växter, nämligen 
de mendelska klyfningslagarna. Den omständigheten, att man har 
att göra med till största delen kvantitativa differenser inom arten, 
torde mest ha bidragit till, att de uppträdande extremkombinatio- 
nerna tedde sig egendomliga, och afvikelsen i alla organ syntes an- 
tyda ett annat ursprung än varieteternas. Utan tvifvel kan man 
dock inom åtskilliga växtsläkten finna parallelföreteelser till O. 
Lamarckianas mutationsförmåga, om man vid variabilitetsstudier 
bortser från skarpt iögonenstickande karaktärer (ss. t. ex. blomfärg) 
och betraktar varianterna habituellt. Liksom det dröjde ganska 
länge, innan man upptäckte polymorfa arter och först så småning- 
om ökade deras antal för att till slut stanna vid den upptäckten, 
att alla arter äro polymorfa, så torde det också vid ingående stu- 
dium af arter med stor kvantitativ variabilitet och ringa kvalitativa 
differenser snart visa sig, att O. Lamarckiana ingalunda står ensam 
med afseende på mutationsföreteelsen och att dess mutation ej heller 
är skild från den vanliga ärftliga variationen. 
