SVENSK BOTANISK TIDSKRIFT. 1913. Bb. 7, H. 1. 
OMIGOTLANDS' HVITMOSSOR 
AF 
E. HAGLUND 
På grund af den kalkrika jordmånen och det näringsrika vatt- 
net spela hvitmossorna en mycket underordnad roll i Gotlands 
växtfysiognomi. Inom länet finnas sålunda endast två verkliga 
mossar. Den ena kallas Lauhagemyr och ligger i Stenkyrka socken. 
Dess areal är omkring 50 har och hvitmosslagrets mäktighet om- 
kring 2 m. Numera är myren afdikad, så att jag icke kunde finna 
några hvitmossor där. Den andra mossen är Storholmen i Fardume 
träsk. Denna mosse är beväxt med låg tallskog samt meterhöga 
hvitmosstufvor; det jämna hvitmosstorflagret, frånräknadt dessa tuf- 
vor, är omkring 3 dm. mäktigt. 
I öfrigt kan man särskildt i barrskogarna här och hvar träffa 
tufvor af olika hvitmossarter. Vanligen finnas de i så fall på stub- 
bar och kullfallna träd eller på mera mager, fuktig grusjord. 
Den sydligaste gränsen hittills tycks vara Sproge socken, men 
hufvudmassan har träffats från Etelhems socken upp mot Martebo 
myr. Före dikningen fanns hvitmossor flerstädes kring nämnda 
myr, nu tyckas de för det mesta hafva försvunnit därifrån, liksom 
jag icke heller kunde finna några vid Stångamyr, som sedan gam- 
malt angifvits som lokal för hvitmossor. 
På Fårön äro hvitmossor rätt allmänna, så snart man kommer 
in på flygsandsområdet bortåt Avanäset. Äfven från Gotska Sandön 
har jag sett exemplar. 
Enligt ZETTERSTEDT skulle på hufvudön finnas följande arter: 
Sphaqgnum acutifolium, Sph. fimbriatum, Sphagnum squarrosum et f. 
squarrulosa, Sph. subsecundum och Sph. cymbifolium. Således 35 
hufvudarter och 1 underart. Af dessa bör dock Sph. fimbriatum 
Svensk Botanisk Tidskrift. 1913. 2 
