386 
växter. Äfven döda grenar visa en eftersugning vid upphörd afdunst- 
ning, och RENNER anser därför, att de lefvande cellerna ej deltaga vid 
regleringen af vattenupptagandet, ehuru han medger, att hans försök icke 
gifva några säkra bevis däremot. 
Vid ökning af ledningsbanornas motstånd (t. ex. genom hoptryckning 
af stammen, paraffinering af snittytan o. s. v.) minskades sugningen först, 
men ökades sedan betydligt. Denna stegring af sugkraften uppträdde 
äfven, om stammen, som bladen sutto på, var död, och i vissa fall t. o. m., 
då de transpirerande bladen voro döda. 
Vid studiet af sugkraftens storlek fann RB., att denna är störst hos ej 
fullt turgescenta växter. Den kan belöpa sig till 10—20 atmosfärer. Döda 
blad däremot utveckla en sugkraft, som icke ens går upp till en atmosfär. 
För utveckling af stor sugkraft måste alltså de lefvande cellerna i bladen 
medverka. RB. påpekar också, att de värden, han fått på sugkraften, 
öfverensstämma ungefär med värdena på bladens osmotiska tryck. Han 
kommer därför till den afvikelsen från DIXON'S teori, att imbibitions- 
krafterna i de transpirerande membranerna behöfva en förmedlande 
medverkan af cellinnehållets osmotiska krafter för att öfverföra sugningen 
på kärlen. 
HANNIG'S afhandling påvisar ännu tydligare det osmotiska tryckets be- 
tydelse för transpirationsströmmen. H. har användt den plasmolytiska 
metoden för att utröna, huruvida det finns någon skillnad i det osmo- 
tiska trycket på olika höjd af växten. Sådana försök ha visserligen förut 
gjorts af EWART och DIXON men utan tillförlitliga resultat. H. finner, 
att trycket i bladen i de flesta fall är högre än i rötterna, detta vare 
sig de undersökta växterna äro xerofyter, mesofyter, sumpväxter eller 
vattenväxter, vare sig de äro örter, buskar eller träd. 
HANNIG'S undersökning tycks tydligt ådagalägga, att det osmotiska 
trycket är en viktig vattensugande kraft hos växten. H. vågar dock ej 
uttala sig bestämdt i denna sak. Det är ej tillräckligt att mäta trycket 
i början och i slutet af ledningsbanan, utan det bör äfven mätas i de 
celler, som åtfölja denna, men vid undersökningen däraf har H. fått 
hvarandra motsägande resultat. En annan invändning finner han i det 
förhållandet, att de submersa vattenväxterna, som ej ha någon transpira- 
tionsström, äfven uppvisa en skillnad i tryck hos rötter och hos blad. 
I ett senare häfte af samma tidskrift (Ber. d. deutsch. bot. Ges. 1912. H. 6) 
har emellertid SNELL undanröjt denna svårighet, i det han påpekar, att 
vattenväxter, såväl submersa som simmande, med afseende på transpi- 
rationsströmmen förhålla sig på samma sätt som landväxter. 
Kurt Falck. 
JOHN FRÖDIN. Tvenne västskandinaviska klimatfaktorer och 
deras växtgeografiska betydelse. Arkiv för Botanik. 'Bd. 11, n:o 
HOT 
Afhandlingen med ofvanstående titel utgör en direkt fortsättning på 
ett tidigare arbete af samme författare (Arkiv för botanik. Bd. 10, n:o 
