35 
rollen, än att blott vindens mekaniska inflytande varit af betydelse. 
Vidare: KIHLMAN förklarar helt enkelt, att hvarken salt, köld eller atmos- 
färsfuktighet, utan den ofvan antydda uttorkningsprocessen verkar i nämnda 
riktning. Mot detta tolkningssätt invänder förf., att förhållandena i alpina 
och arktiska regionen absolut ej kunna tänkas generaliserade i så hög 
grad, att tillstånd i varmare lågländer blifva med dem entydbara, ty i 
senare fallet saknas ju bl. a. en af de två faktorer, som äro orsak till 
dvärgväxten, nämligen den frusna marken. Slutligen säger en forskare 
(HANSSEN), att en af stark vind framkallad förstöring af bladens led- 
ningsbanor (och däraf förorsakad död hos vissa blad), kan hafva till 
följd, att växtens hufvudskott dö bort, och vwvi få till stånd den sär- 
egna arkitektonik, som utmärker strandkrattvegetationen. En annan 
forskare (DEVAUX) slutligen, anser, att denna är förorsakad af salt- 
dammet, som dödar bladen å den mot hafvet vända delen af växten. 
Författaren ansluter sig härvidlag närmast till DEVAUX'S åsikt, i det han 
antager, att saltlösningen afsättes å epidermis, (vattnet afdunstar), saltet 
uppsuger fuktighet från mesofyllet, uttorkar detta och dödar bladen. 
Det är sålunda troligt, att liksom i fjällen spaljertypen och mångstam- 
migheten ej uteslutande framkallas af vinden, ej enbart eolisk uttorkning 
utbildar den till kusten bundna buskdynen, utan äfven saltet spelar stor 
roll, hvilket ju är den enda af atmosfärilerna, som liksom buskdynen 
uteslutande förekommer i hafvets närhet. 
I ett föregående, här ofvan omnämndt arbete, (Fjällväxter nedanför 
skogsgränsen etc.) gjorde författaren ett berömvärdt, om också i en och 
annan punkt ensidigt försök, att med norska västkustens (och i Sverige 
den bohuslänska) salthalt som utgångspunkt förklara därvarande före- 
komster af fjällväxter. I föreliggande afhandling har han nu lagt fram 
resultatet af på mikrokemisk väg gjorda bestämningar af relativa salt- 
mängden i växtorganismen (material från Kullaberg) och dymedels bringat 
större klarhet i spörsmålet. — Med talliumsulfat har förf. sålunda ut- 
fällt det i växten förekommande koksaltet såsom talliumklorur (en me- 
tod, beskrifven af SCHIMPER och PALLADIN). Till växten har saltet 
kommit på eolisk väg, resorberats såsom lösning af växternas rötter och 
aflagrats i kärlen eller väfnaderna; den såsom talliumklorur utfällda 
mängden ger oss en ungefärlig uppfattning af den förhandenvarande: 
mängden klor. 
Då bl. aa. WARMING och MASSART hafva företagit analyser på koksalt 
af marken på olika afstånd från hafvet, hvilka ju borde vara af stort 
värde vid bedömandet af klorets betydelse, och dessa båda botanister 
kommit till helt olika resultat, hvilket förf. anser bero på den olika be- 
skaffenheten af det material, de användt, har förf. företagit analys af i 
alla hänseenden lämpliga jordprof från Kullen. Resultatet blef, alt dem 
relativa salthalten på sistnämnda ställe är större 95 m. ö. h. och 500 m. 
från hafvet än å WARMINGS hafsstrand; och att 45 m. ö. h. salthalten är: 
4 gånger så stor som å motsvarande WARMING-lokal. — Det är emeller- 
tid först såsom lösning saltet har någon' betydelse för växten, och förf. 
har beräknat, att dettas mängd i förhållande till jordens fuktighetsgrad 
å de'af honom undersökta lokalerna är fullt tillräcklig (skulle bilda 0,92 
