SVENSK BOTANISK TIDSKRIFT. 1913. BbD. 7, H. 2. 
BEIT »MANNA-REGN» I BOTANISKA TRÄD- 
GÅRDEN I UPSALA 
AF 
OIJUER 
Gamla testamentets berättelse om manna-regnet i öknen anses af 
en del författare syfta på en sockerhaltig afsöndring från Tamarix 
gallica, framkallad genom stygn af en sköldlus, Coccus manniparus. 
Denna sorts manna lär ätas som en läckerhet af araberna på Sinai- 
halfön och utges af Sinai-klostrets munkar för den äkta bibliska 
mannan. Naturforskarne torde däremot nu för tiden vara mera 
benägna att antaga, att legenden åsyftar manna-lafven, Lecanora 
esculenta, hvilken likaså ännu uppgifves tjäna till födoämne i vissa 
ökentrakter. Ingendera antagandet kan till fylles förklara alla upp- 
gifter i legenden om detta underverk. 
Med namnet manna betecknas emellertid åtskilliga andra ämnen, 
som alla hafva gemensamt, att de äro utsöndringar från växter, i 
fast form och af mer eller mindre söt smak. Flertalet af dessa 
produkter äro dessutom framkallade genom inverkan af insekter. 
Närstående till dem är tydligen honungsdaggen, som emellertid af- 
söndras i flytande form. Mest känd och använd, åtminstone i Eu- 
ropa, är den äfven hos oss officinella manna af Fraxinus ornus, som 
kommer från Sicilien, där nämnda växt odlas för manna-produktion. 
Man gör insnitt i unga stammar, och den rikligt utflytande saften 
får intorka, hvarefter den insamlas. På samma växt framkallas 
också af Cicada orni en manna i form af korn, som nedfalla under 
träden som ett manna-regn. Likaså framkallar en Coccus-art manna- 
regn från Quercus-arter i Persien. En alldeles särskild typ af manna 
