268 
existens. När isen i senglacial tid afsmälte, voro dessa växter in- 
stängda inom sina resp. områden, under det att de från såväl nord- 
ost som söder kommande växterna hade möjlighet att längs hela 
iskanten sprida sig. Måhända försvårade äfven de bicentriska ar- 
ternas högalpina karaktär en större spridning. Åtminstone en af 
dem har dock spridt sig långt i söder, nämligen den nyss nämnda 
Cerastium Edmonstonii. Att Pinguicula alpina-gruppens växter tillhört 
den norska mecklenburgiska floran är naturligtvis icke omöjligt, ehuru 
belägg för ett dylikt antagande saknas. Men att de, oafsedt denna 
eventualitet, invandrat både från nordöst och söder torde vara rätt 
säkert. Den skarpa skillnaden mellan dessa växter och de bicentriska 
ligger sålunda icke så mycket i olikheterna i deras nuvarande utbred- 
ning utan fastmer däri, att de bicentriska arterna äro norska mecklen- 
burgo-glaciala öfvervintrare, under det att Pinguicula alpina-gruppen 
— ehuru kanske delvis äfven tillhörande denna flora — invandrat i 
senglacial tid. 
Det är svårt att afgöra, om växter af Pinguicula alpina-typ 
någonsin varit utbredda öfver hela den skandinaviska fjällkedjan, 
eller om deras utbredningsområden aldrig varit förenade. Troligast 
är emellertid, att, då i denna grupp endast cirkumpolära och cir- 
kumpolär-alpina arter äro representerade'!), de haft ett utbrednings- 
område, som motsvarar de rent ubikvisita arternas, och att den 
lucka, som nu förefinnes i deras utbredning, är ett resultat af den 
postglaciala värmetidens förintande inverkan på fjällväxterna i den 
skandinaviska bergskedjans lägsta delar. 
Att denna postglaciala värmetid haft en stark inverkan på fjäll- 
växternas spridning är otvifvelaktigt, och äfvenledes är det tydligt, 
att resultaten af dess förskjutande af regionsgränserna, i hvad som 
gäller fjällväxterna, ännu ej utjämnats, trots den subatlantiska kli- 
matförsämringen. En tendens af växter af såväl Pinguicula alpina- 
typ som nordöstliga (t. ex. Braya alpina) och sydliga arter (t. ex. 
Pedicularis Oederi) att intränga i de på fjällväxter fattiga om- 
rådena i våra lägsta fjälltrakter gör sig tydligen fortfarande 
gällande. 
För fullständighetens skull skall här äfven upptagas en fjäll- 
växt (Juncus castaneus), som visar en från de öfriga fullkomligt af- 
vikande utbredning. Genom sin utomskandinaviska utbredning visar 
 Cerastium Edmonstonii är visserligen västarktiskt, men som flera gånger anförts, 
visar den så mycket gemensamt med de bicentriska arterna, att starka skäl finnas 
att räkna den till dem. 
