301 
bokhult, samt Odensjö, Björknäs. En tredje lokal är Lidhult s:n, Thor- 
saberg (Ups. växtbiol. inst:s herb.) 
I Bohuslän tyckes den vara något vanligare. J. HULTING (Bidrag till 
kännedomen om Bohusläns lafvegetation. Bot. Not. 1875, p. 69) anger den 
»på ett enda ställe i närheten af Gustafsberg.» MALME (Lichenologiska 
notiser III, Bot. Not. 1895, p. 144) uppger den för Väderö—Storö. SER- 
NANDER har visat mig stora, rikligt apotheciebärande exemplar, hvilka 
han 18835 insamlat på ek vid Ljungskile i vikens botten, samt något mindre 
yppiga men apothecieförande från Ljungskilevikens mynning, Ulfsunds- 
ön, på lind. I U. M. H. ligga exemplar från Uddevalla och Munkedal 
samt i R. M. H. från Uddevalla (»Berget Schweitz»), Skridviks s:n (Smör- 
kullen) och Tjöstelsröd. 
I Dalsland, som så intimt utforskats af HULTING (Dalslands lafvar, K. 
V. Ak. Bih. Bd 26. Afd. III. N:o 3, 1900), har denne ej funnit St. amplissima. 
Slutligen har jag från R. M. H. en lokaluppgift, som är i hög grad 
öfverraskande och intressant. I nämnda herbarium förekommer nämligen 
ett exemplar med påskrift: »Wenerns östra kust» (Herbar. STENHAMMAR) 
men tyvärr utan vare sig år eller insamlarnamn. Det finnes emellertid 
ingen anledning att betvifla ettiketteringens riktighet, om man tar Lunna- 
sjö-förekomsten i betraktande. Som jag strax kommer att sammanställa 
de bägge fynden, vill jag här endast uppmana botanister, som vistas i 
trakterna närmast östra Väner-stranden, att eftersöka lafven å lokaler af 
liknande beskaffenhet som Närkesfyndorten. Det vore önskvärdt, att den 
nu bortglömda Sticta-förekomsten komme till rätta igen. 
Om man bortser från denna sista, till sitt läge ännu något obestämda 
fyndort, ligger sålunda Närkes-förekomsten inne i den skandinaviska 
halfön som en långt isolerad utpost från en rad af förekomster nära 
kusten — den mest aflägsnade torde vara Odensjö c:a 5 mil från den- 
samma — som ha ett gemensamt maritimt och tempereradt klimat. År 
denna utpost tillfällig eller relikt? Ståndortens hela egendomliga beskaf- 
fenhet tyder på det senare. I så fall från hvilken tid? 
Sticta amplissima är nog liksom andra Sticta-arter ganska ömtålig för 
den modärna skogsskötseln. Den senares utrotande inverkan på vissa 
lafvar har framför allt betonats af G. LETTAU (Beiträge zur Licheno- 
graphie von Thäringen, Hedwigia Bd 351, p. 210—212, 1912), och bland de 
3 allra ömtåligaste lafvarna ställer han just St. amplissima. Betecknande 
är också dess utbredning nu mot förr i Tyskland med dess intensiva 
forstväsen. Redan RABENHORST säger (Die Flechten. Kryptogamenflora 
von Sachsen, der Ober-Lausitz, Thäringen und Nordböhmen, Leipzig 1870 
p. 300): »Scheint in Deutschland in Verschwinden begriffen, ist fräher 
an mehreren Orten in Thäringen, Sachsen und Böhmen gesammelt wor- 
den, wie die alten Herbarien dies nachweisen, aus neuerer Zeit ist mir 
aber kein Fundort bekannt geworden und an den fräheren findet sie 
sich nicht mehr»; och LETTAU (Bd 32 p. 187): »Mitteldeutschland selten 
und an den meisten fräöheren Standorten schon verschwunden: Gesenke 
(SPITZNER: die hierhin als Cephalodium gehörige »Cornicularia umhausen- 
sis»), in Böhmen, Sachsen und Thäringen verschwunden (RABENHORST); 
Rhön (HEPP), Spessart, Odenwald (THEOBALD, FRIEDRICH), Westfalen.» — 
