302 
På Kullen har NILSSON 1902 hvarken kunnat återfinna St. amplissima 
eller St. herbarea (NILSSON 1. c. 1903, p. 482—483). Den senare förekom 
dock enl. EL. FRIES (1. c. 1835, p. 260): »In Kullaberg copiose.» 
Emellertid kan antagligen i Sverige skogsafverkningen och kulturen 
endast till en del förklara isolationen af Närkesförekomsten. Antar man, 
att denna verkligen haft förbindelse med västkustens, måste man också 
antaga, att de mellanliggande stationerna hufvudsakligen spolierats genom 
klimatiska omkastningar. Det klimatskede, under hvilket utbredningen 
var mera sammanhängande, bör som nämndt haft ett maritimt och tem- 
pereradt klimat. Lunnasjöförekomsten har kunnat behålla sig genom ett 
lokalklimat af just denna karaktär. Den synes vara belägen i en relativt 
nederbördsrik del af det inre Sverige. För hela Kilsbergen är medel- 
nederbörden pr år, enligt meddelande från Meteorologiska Centralanstalten, 
ungefär 635 mm., beräknad för en följd af c:a 30 år. Nederbördskurvan för 
närmaste meteorologiska station, Karlskoga, visar 677 mm., och då Lunna- 
sjön ligger endast 2 mil rakt öster härifrån, torde en ungefärlig upp- 
skattning af 650 mm. nederbörd pr år för denna plats ej kunna anses för 
hög. För jämförelses skull kan meddelas att motsvarande siffra för Örebro — 
som bekant liggande ungefär midt på Närkesslätten — stannar vid 577,1. mm. 
De edafiska förhållandena öka i hög grad såväl luftfuktigheten som 
lufttemperaturen ; vi erinra oss, att Sticta amplissima var koncentrerad till 
de invid sjön liggande delarna af löfängen, och att denna genom sina 
expositionsförhållanden betydligt upphettades af södersolen. Det hela 
påminde om något af GUNNAR ANDERSSONS och SELIM BIRGERS sydberg. 
(ANDERSSON, G. & BIRGER, S., Den norrländska florans geografiska fördel- 
ning och invandringshistoria. Norrländskt handbibliotek V, Ups. & Sthlm 
1912.) Man jämföre också LYNGES nyss citerade uppgift om växtens för- 
kärlek till »>varme skoglier»>. 
När kunde Närke och de landsdelar, som ligga mellan västkusten och 
detta landskap, ägt detta på samma gång maritima och tempererade 
klimat? Ett mera fuktigt och nederbördsrikt klimat känner man som 
utmärkande de atlantiska och subatlantiska perioderna. Det är möjligt, 
att den senare perioden infört Sticta amplissima i den närkiska växtvärlden 
på samma sätt som SERNANDER (Stipa pennata i Västergötland, Sv. Bot. 
Tidskr. Bd 2, 1908, p. 408 och Geol.-kongr. guide n:r 14, 1910) antager för 
en rad nordatlantiska växter på Tiveden. Men dessa äro till sin all- 
männa utbredning mera kalltempererade än Sticta. Det förefaller mig 
därför troligare, att vi, i analogi med en del andra närkiska löfängs- 
växter, hvilka SERNANDER (Die Einwanderung der Fichte in Skandinavien, 
Engler's Bot. Jahrb. Bd 15, 1892, p. 76): tolkar som relikter från den 
atlantiska perioden, ha en relikt från denna tid, Litorinaperiodens förra 
del, som just utmärkte sig för ett i jämförelse med nutiden både fuktigt 
och varmt klimat. Att märka är, att Litorinahafvet vid denna tid — 
dess gräns lägges i trakten af MUNTHE (Geol. Fören. Förh. Bd 32, Del 3. 
Sthlm 1911. PI. 46) till c:a 80 m. ofvan den nuvarande hafsytan — 
endast låg några kilometer från Lunnasjön. 
I detta sammanhang vill jag åter erinra om den gamla, numera okända 
fyndort, som enl. Riksmuseets exemplar bör sökas vid »Wenerns östra 
