314 
ytterpunkterna i detta punktsystem ha författarna dragit en gröfre linje, 
därigenom betecknande sin uppfattning om resp. arters utbrednings- 
områden, som dessutom särskildt utmärkts genom glest dragna streck. 
Äfven om kartorna härigenom något förlorat i objektivitet, ha de å andra 
sidan vunnit mycket i klarhet och öfverskådlighet och tillåta en ganska 
ingående detaljgranskning. För sitt ändamål ha författarna vidare samman- 
ställt fullständiga ståndortsanteckningar eller andra uppgifter om vegeta- 
tionen från ej mindre än 128 s. k. sydberg eller andra platser, där den 
sydskandinaviska floran är mera rikt representerad. Med sydberg förstå 
författarna dessa skarpt i landskapet framträdande berg, som med en 
tvär brant höja sig i terrängen med branten exponerad mot söder, sydost, 
eller sydväst. Den detaljerade beskrifningen af sydbergen samt kartorna 
med dithörande förklaringar intaga en väsentlig del af författarnas fram- 
ställning. Detta utgör också grundlaget för deras utredning af den norr- 
ländska florans geografiska fördelning och invandringshistoria. Mera 
sällan torde en växtgeografisk forskare haft till sin disposition ett så 
vackert detaljmaterial, när det gällt skildringen af ett större område. Också 
ha författarna förstått att på ett mycket elegant sätt utnyttja och behandla 
sitt material. 
Arbetet börjar med en mycket väl skrifven skildring av Norrlands 
växtgeografiska utforskande allt ifrån O. RUDBECK d. y:s lappska resa 
1695 intill våra dagar. Därefter öfvergå de till en mera öfversiktlig 
redogörelse för den norrländska florans ekologi. Med hänsyn till värme- 
krafvet indela författarna den norrländska florans artbestånd i tre hufvud- 
grupper: fjällarter, nordiska arter och sydskandinaviska arter. Denna 
gruppindelning torde nog få anses ganska lycklig och har sannolikt 
framtiden framför sig. Mindre lyckliga äro däremot författarna i sin 
framställning af växternas beroende af temperaturen, då de angifva, att 
»en arts värmekraf samla sig kring en viss värmesumma». Ordet »värme- 
summa» är här mindre väl valdt, då det mera hör hemma på värme- 
lärans område och är i växtfysiologiskt hänseende olämpligt, bl. a. därför, 
att växternas viktigaste lifsyttringar, såsom andning, assimilation, inom 
gränserna för sitt ostörda förlopp ej reagera proportionellt mot en tem- 
peraturförändring, utan i det hänseendet synas följa, i synnerhet enligt 
engelska forskare, den van't Hoffska lagen för kemiska reaktioner, 
d. v. s. andnings- och assimilationsintensiteten fördubblas till tredubblas 
vid en temperaturförhöjning af 10”. Förekomsten af vissa maximi- och 
minimitemperaturer torde däremot ha större betydelse, såsom bl. a. 
BROCKMANN-JEROSCHS undersökningar angående skogsgränsernas förlopp i 
alperna gifva vid handen. 
Efter diskussionen angående växternas beroende af temperaturen öfvergå 
författarna till en hufvudsakligen i anslutning till SCHIMPER gjord indel- 
ning af växternas förhållande till vattentillgången, xerofyter, tropofyter 
och hydrofyter, hvarjämte de indela tropofyterna i xero-, meso- och hydro- 
fila typer. Åt xerofytbegreppet ge författarna en mycket vid omfattning, 
i det att de äfven dit räkna granen, hvilken som bekant hälst växer på 
frisk mark med god vattentillgång. Hvad som räknas till den ena eller 
andra gruppen är ju i många fall en ren smaksak, men till ett mera 
