317 
skogs- och kustområdena visa sig äfvenledes bestå af bestämda artgrupper, 
och de spridda förekomsterna låta sig otvunget sättas i samband med 
artens utbredning i öfrigt. Sedan författarna närmare redogjort för den 
senaste tidens forskningar angående den stora landisens afsmältningssätt 
och afsmältningshastighet, redogöra de för sina åsikter angående in- 
vandringsvägarna i postglacial tid. Sina åsikter sammanfatta de på föl- 
jande sätt: »De sydskandinaviska arterna ha spridts till sina nuvarande 
växtplatser på tvänne hufvudvägar, den ena utmed Norges västkust samt 
vidare uppför de stora hufvuddalarna och öfver passhöjderna och in på 
den svenska sidan. Den andra hufvudströmmen har kommit från söder, 
följt Sveriges dåvarande östra kustland och uppför de stora älfdalarna 
framträngt mot fjällen. I all synnerhet de trakter, som tillhöra Ånger- 
manälfvens och Indalsälfvens dalfåror, ha — ej minst på grund af dessa 
trakters rikedom på kalk i de lösa jordlagren — visat sig ägnade för en 
del växters spridning.» Det är alldeles otvifvelaktigt, att författarnas 
omfattande studier ledt till en oväntadt klar och redig öfversikt öfver 
den sydskandinaviska artgruppens invandring och roll i Norrlands växt- 
värld. De vackra resultat, som detaljstudierna här frambragt, komma 
säkerligen att bli af stor betydelse för svensk växtgeografisk forskning. 
Jämför man vår kunskap om Norrlands växtgeografi för ett par år sedan 
och de resultat, som detta arbete frambragt, betyda de båda författarnas 
forskningar en storartad utveckling på området. För en närmare diskussion 
af de faktorer, som i nuvarande tid bestämma de sydskandinaviska arternas 
förekomst i norra Sverige, hade det dock utan tvifvel varit af stort värde, 
om "författarna mera strängt, än hvad de nu gjort, skilt mellan sydberg och 
andra gynnade växtplatser i Norrland, i hvars vegetation sydskandinaviska 
arter spela en mera framträdande roll. Icke få af dessa sydskandinaviska 
arter förekomma nämligen vid gränsen för sin utbredning ingalunda 
endast i sydberg, utan på allehanda lokaler, ofta på sådana med 
särskildt god mark. Bland andra gäller detta Anemone nemorosa och 
hepatica, Fragaria vesca, Carex digitata, Pteris aquilina, Orobus vernus, 
Pyrola chlorantha och media, Vicia silvatica, Convallaria majalis m. fl. 
Skiljas icke de olika ståndortslagen från hvarandra, är fara värdt, att 
man tilldelar den högre temperaturen i sydbergen en alltför stor roll, 
åtminstone för vissa arter. 
Arbetet är skrifvet på ett mycket lättläst språk, välgörande fritt från 
>»danismer» och »germanismer», som annars ofta misspryda svenska bota- 
nisters svenska skriftspråk. Bilderna äro vackra och om kartorna må 
ännu en gång sägas, att de äro briljanta. Boken kan med nöje läsas 
äfven af icke fackmän. En för botanik och växtsamlande intresserad skol- 
yngling skulle säkerligen entusiasmeras af arbetet, ty det visar i ovanligt 
hög grad, huru äfven det enkla botaniserandet kan, då iakttagelser från 
olika håll sammanställas, leda till i vetenskapligt hänseende intressanta 
och betydelsefulla resultat. 
Henrik Hesselman. 
