322 
talrikt representerade. Men naturnamnen äro också de äldsta, och 
deras härledning är ofta insvept i ett till synes ogenomträngligt 
dunkel. De namn, som jag i det följande närmare vill diskutera, 
komma sålunda att till öfvervägande del utgöras af territoriella 
namn. Materialet till denna diskussion hämtar jag hufvudsakligen 
ur den nämnda publikationen, »Ortnamnen i Älvsborgs län», ut- 
gifven af Kungl. Ortnamnskommittén, en del också från R. NORRBYS 
afhandling om »Ydre härads gårdsnamn». I egenskap af icke- 
fackman på det rent språkliga området, vågar jag mig naturligtvis 
icke på några egna tolkningsförsök, äfven om jag här och där anför 
rön ur min egen erfarenhet. 
Om vi nu öfvergå till att uteslutande hålla oss till växt- 
namnen, så faller det genast i ögonen, att det är hufvudsakligen 
trädnamn, som uppträda i ortnamnen. Detta är också helt natur- 
ligt. De mindre växterna, örter och lägre, intresserade människan 
på ett lägre kulturstadium endast i den mån hon hade glädje, 
nytta eller skada af dem. Var detta icke: fallet,” så fick arten 
intet eget namn. På sin höjd sammanslogos åtskilliga arter med 
en gemensam, särskildt framträdande egenskap till en folklig 
»kollektivart>. Så är ännu fallet på många håll. Bland Väs- 
terdalarnas allmoge utgöra hvitsippan, Anemone nemorosa, duf- 
kullan, Trientalis europcea, slåtterblomman (i södra Sverige äfven 
kallad >»visel» eller »slåttervisel»), Parnassia palustris, m. fl. med 
hvita blommor försedda växter tillsammans >»arten» >hvittuppa»>, 
blåsippan, Hepatltica triloba, blåklockan, vanligen Campanula patula, 
förekommande Viola-arter m. fl. »arten» »blåtuppa» o.s.v. Samma 
växtarter ha som oftast olika namn på skilda orter, undantagsvis 
kan ock en enda art i samma trakt ha flera namn. 
Det primitiva folkmedvetandet tycks emellertid, som sagdt, redan 
från början ha hållit i sär namnen på våra vanliga trädslag. Dessa 
ha ju också ofta nog särskilda karakteristika, björken sin hvita 
stam, lönnen sina röda löf om hösten, linden sin vackra växt och 
sina välluktande blommor, rönnen sina röda bär, häggen sina hvita 
blommor, aspen sina dallrande löf, asken sina bara grenar, boken 
sin djupa skugga o. s. v. Träffa vi sålunda namn såsom Björknäs, 
Björkås, Björkebacken, Björkedal, Björkelund, Björkeskogen, Björke- 
kärr, så behöfva vi knappast tveka om tydningen. Lokalen har 
vid tiden för namngifningen utmärkt sig genom en trädvegetation, 
hufvudsakligen bestående af björkar. Äfven om sådana numera ej 
skulle förekomma på platsen, torde detta ej betyda något. Ett san- 
